agent

John Francis Kovář

3

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCIFI / FANTASY SÉRIE!!!

Copyright (c) Miroslav Žamboch & Jiří W. Procházka, 2005

Cover Art (c) Jan Doležálek, 2005

Design (c) Karel Kadlec, 2005

Edition (c) 2005

All rights are reserved

ISBN 80-7254-747-X

agent

John Francis Kovář

MEČ A TOMAHAWK

Miroslav Žamboch & Jiří W. Procházka

OBSAH

MO Ř SKÁ ZMIJE

UPROST Ř ED VOD

NO Č NÍ RENDEZ-VOUS

POZDRAV PEVNINY

SKRÄLINGAR

SMRT NA POCHODU

ZV Ě DOVÉ, NÁ Č ELNÍCI A VÁLE Č NÍCI

ZA SVITU M Ě SÍCE

VÁLKA DÉMON Ů

EPILOG

MOŘSKÁ ZMIJE

Voda Atlantiku měla stejnou barvu jako obloha, špinavá šeď stolu v zapomenutém baru na poslední výpadovce z města. John František Kovář si otřel tvář, aby se alespoň na chvíli zbavil pálivého pocitu v očích. Zbytečně, další vlna se rozbila o příliš nízký bort a opět měl ledovou vodu až na holém těle. Pohledem sklouzl po mužích rozsazených na lavicích a polehávajících na proutěných rohožích mezi balíky s proviantem a sudy s vodou. Sto padesát chlapů, třicet tři párů vesel, jedna čtvercová plachta na na pohled až příliš vetchém stěžni. Tohle byla šílenost, největší a nejriskantnější šílenost jeho života, plavit se na otevřené lodi, pětačtyřicet metrů dlouhém drakkaru, přes oceán. Jistě, s neskutečným štěstím za sebou nechali Island, Orkneye, Shetlandy, Grónsko. Ta nejhorší část cesty k břehům Severní Ameriky, případně Vinlandu, jak ji nazývali Vikingové, je ještě čekala. Další vlna, plavovlasý démon Snori Sturlurson se opřel do kormidelního vesla a vyrovnal loď, aby co nejlépe klouzala pro táhlých, hrozivě vyhlížejících vlnách.

JFK vzhlédl k obloze. Potemněla, v šedi se zformovala nižší a sytější clona mraků.

„Tříměsíční plat za nejzaplivanější pajzl, co existuje,“ zamumlal a snažil se přitom nevnímat chuť soli mezi zuby.

A všechno začalo tak dobře.

Ljuba Bytewská, šéfka Krizového oddělení Divize pro potírání interdimenzionálního pašování si ho po nutném zotavení v nemocnici a následné měsíční rekonvalescenci, která ve skutečnosti představovala tvrdou fyzickou práci spojenou s neméně namáhavým studiem, zavolala do své pracovny. Kovář měl pocit, že od chvíle, kdy začal pracovat pro Agenturu, právě ona představuje jediný stabilní bod v jeho životě. Stále to byla ta pevně stavěná žena bujných, ale současně dokonale definovaných tvarů, které by každého příznivce umírněného baroka uvedly do vytržení. Její obličej i nadále působil sympaticky, oči střídavě vstřícné a ocelově tvrdé; z každého slova čišelo, že se za tou tváří moderní Věstonické Venuše skrývá dokonale fungující mozek.

„Spolu s komtesou de Villefort a Vincentem Vegou jste si vedli víc než dobře,“ prohlásila zvučně, zatímco nalévala sklenku prominentního koňaku. „A to i za cenu značných osobních obětí.“

Kovář věděl, že většího uznání se od ní nedočká.

„Podle tradice je každá třetí mise odpočinková. Taková zasloužená placená dovolená někde na pláži, kde potřebujeme na pár týdnů hlídače. Vaše první mise byla sice… ehm, ehm…“ nasadila svůj pobavený výraz, „mírně specifická, ale usoudila jsem, že si dovolenou zasloužíte víc než kdokoliv jiný.“

„Myslíte pláž, žhavé ženy a studené koktejly?“ nadhodil.

„No, pokud byste měl zájem o studené ženy a horké pití,“ odpověděla s přimhouřením očí, „i to by se dalo zařídit.“

„První varianta se mi zamlouvá víc,“ odpověděl tehdy a vidina pruhu bílého písku ověnčeného zelení palem schovávající dobře zásobený bar mu nepřipadala vůbec špatná.

Vlna udeřila do lodi, klinkerová obšívka se otřásla a vibrace vytrhly Kováře ze vzpomínek. Blížila se další bouře, už o tom nebylo pochyb.

„Johne!“ oslovil ho typickou seveřanskou výslovností Spár Gurgysson, podsaditý chlapík s orangutaníma rukama, a podával mu džbán plný horkého piva. Kuchař právě uhášel oheň. „Tohle je poslední teplý jídlo pro příštích pár dní.“

Kovář poděkoval úšklebkem, přijal korbel a nalil ho do sebe právě tak rychle, aby vychutnával sladkou chuť piva a současně mu teplý nápoj prohřál prochladlé vnitřnosti. Přitom vnímal závistivé pohledy okolních mužů. Na rozdíl od Gurgyssona by využili příležitosti a o jeho díl ho připravili. Čekalo je několik zatraceně mokrých dní. O většinu vodě odolných celt, které chránily loď i posádku před nepřízní počasí a vlnami, přišli před třemi dny při krátké, ale o to zuřivější smršti.

„Pro některé to bude poslední jídlo do doby, než se probudí ve Valhale,“ zabručel někdo.

„Šťastní chlápci, při představě, jak se budu po téhle bouři cítit já, jim už teď závidím,“ utřel škarohlída muž připomínající skřeta.

V ramenou byl širší než většina ostatních, ale minimálně o hlavu a půl menší než druhý nejmenší z nich. Patřil k okruhu velitelů okolo Snoriho a byl mezi posádkou oblíbený pro své nekonečné košilaté historky, jmenoval se Jøri Løset.

Kovář se na něho přátelsky zašklebil.

„Valhala, tam bude aspoň teplo,“ přinutil se říct, aby překonal drkotání zubů.

Štědrá sprška pěny je obšťastnila všechny stejně, okamžik prskali vodu.

„Pivo, medovina,“ pokračoval Kovář, zatímco si odplivovali a oklepávali se. „Spousta dobrýho jídla,“ ukázal na kuchaře s pomocníkem pečlivě ukrývající jejich skrovné zásoby, „hezký holky, na který bude mnohem lepší pohled než tady na Spára, ať nás Thor netrestá za jeho ošklivost.“

To už naslouchající muži nevydrželi a vyprskli smíchem, současně drakkar najel na vlnu a paluba pod nimi se zvedla v ostrém úhlu, až všichni popadali.

„A hlavně mi tam tady Jøri nebude šlapat do obličeje,“ dokončil, zatímco se snažil vyhrabat zpod hromady chechtajících se mužů.

Bouře udeřila se zlým zavytím větru, temné hučení vln se změnilo v dunění vodních lavin valících se nepřetržitě odkudsi shora a světlo dne ztmavlo v mokré šero.

Snori Sturlurson se teď o kormidelní veslo dělil s Olavem a Ormem Brigvassonovými a snažili se za každou cenu udržet loď ve správném směru, aby se nikdy nestočila k běsnícím vlnám příliš bokem. Sturlurson přikázal vytáhnout na stěžeň pouze ráhno bez plachty. I to stačilo, aby je vichřice hnala vpřed šílenou rychlostí. Ostatní muži se choulili na lavicích a drželi se ze všech sil, aby při náhlých otřesech nevypadli.

Kovář mhouřil oči a snažil se odhadnout, jak dlouho trup štíhlé a na pohled křehké lodi takové běsnění vydrží. Stačilo, aby je zaplavila jediná větší vlna, a plní vody by šli ke dnu. Už tak se jí na dně přelévalo až moc.

„Vylévat vodu!“ zařval a ani si přitom neuvědomil, že bez přemýšlení promluvil staroseverštinou.

Hypnotický kurs podpořený dvěma měsíci každodenní praxe nesl své výsledky.

Nečekal, až ho někdo poslechne, zvedl se jako první a natáhl se po džberu. Loď se bez výstrahy prudce naklonila, současně mu podklouzly boty a nezadržitelně se začal sunout k bortu. Zoufale hledal něco, čeho by se mohl zachytit, ale najednou bylo všude příliš mnoho vody. Nahmátl roh lavice, ze všech sil se za něj chytil, ale dřevo prasklo. To znamenalo, že v dalším okamžiku bude spláchnut do moře. Pak, když už věděl, že je pozdě, mu předloktí sevřel svěrák. Poté, co záplava pominula, hleděl do tváře šklebícího se Spára Gurgyssona.

„Už jsem mohl být z téhle sloty pryč!“ zakřičel Kovář, aby ho Viking v běsnění větru vůbec slyšel. „To ti spočítám!“

Pak se otočil na ostatní.

„Ke džberům! Nebo si myslíte, že si budu máčet boty sám?!“

Bouře zuřila už druhý den. Sturlurson společně s bratry Brigvassonovými dál zápasil s kormidlem, Kovář nutil posádku k otročině s vaky a džbery. Vody bylo stále všude plno, někteří muži poraženi únavou leželi přivázaní k lavicím neschopni se pohnout. Sám Kovář cítil, že mu docházejí síly. Chlad a nadlidské úsilí je požíralo po čím dál větších kusech, za chvíli z nich nemělo zůstat vůbec nic. Ze tří čtvrtin plný džber mu vyklouzl z neposlušných prstů, současně se stejná věc přihodila McCathailovi, rudovlasému chlapíkovi z Irska. Říkalo se o něm, že je šílenec a berserk, ale Kováři se zamlouval.

„Pustils ho dřív než já,“ procedil Ir skrze zuby a sehnul se k nádobě.

Z konců dvou copánků mu přitom crčela voda, vousy měl jako štětiny.

Kovář se rozhlédl po umdlévající posádce. Už dlouho nevydrží, to bylo jasné.

„Tenhle chvástavý McCathail z jakéhosi malého ostrůvku tvrdí, že mi dojdou síly dřív než jemu! Vsázím deset stříbrných, že nevydrží!“

Bouře na krátký okamžik polevila, Kovářova slova slyšeli všichni.

„A já dám dvacet každému, kdo vyleje víc džberů než já!“ zařval Ir. „Jonhe vždycky moc mluví!“

Někdo se zachechtal, jiný se raději hned natáhl po koženém měchu.

Sázka vytrhla muže z letargie a odevzdání se osudu, najednou začalo vody z lodi ubývat.

„Dvacet stříbrňáků, ti, kdo chrápou, budou do smrti litovat!“ zabručel někdo.

Jako by se bouře nechtěla vzdát, příval vody na chvíli všechny oslepil. Když záplava ustoupila, Sverre Bjørkedal klečel na muži, kterého vlna málem strhla s sebou.

„O tebe mi, Knute, nejde, ale toho džberu by bylo škoda,“ procedil skald mezi zuby, sebral pošramocenému Vikingovi nádobu a sám se dal do práce.

Kovář ležel vedle přesoleného balíku se sušeným masem, otupěle se díval na vlastní ruce, třemi dny máčení ve vodě zbavené jakékoliv barvy, se sedřenou kůží odlupující se v tenkých páscích a se spoustou ran a škrábanců, na kterých se teď v paprscích vycházejícího slunce leskly krystalky soli.

„Fajn dovolená, slunce, šumění moře, romantika,“ podařilo se mu říct okoralými rty. Už mu nebyla zima, nebo ji necítil.

Ljuba Bytewská mu podala obálku s ručně psanými rozkazy a diskem, na němž byla nahrána data nutná k transportu na místo určení.

„Startovní okno je naplánováno na pozítří. Tým doktora Carla Marii už na vás čeká. Zastavte se, aby mohli naladit bránu na vaše nová biodata. Nechceme, abyste svou pracovní dovolenou začínal pošramocený.“

Carl Maria von Wonder byl podle šeptandy největší odborník přes cestování mezi paralelními světy a dokázal dostat agenty i do míst, která ostatní oddělení Agentury označovala za nedostupná. A hlavně – dokázal je dostat také zpět. Zlí jazykové tvrdili, že k tomu ve skutečnosti vůbec nepotřebuje obrovské technologické ústředí ani v CERNu, ani na Moravě pod Macochou, ale stačí mu říct abrakadabra, protože je prý převtělením praotce všech čarodějů.

Kováři to bylo jedno. Von Wonder byl sice divný patron, ale svou práci uměl a to se počítalo.

Naznačil zasalutování a otočil se k odchodu, když se před ním bezhlučně otevřely pneumaticky ovládané dveře. Bez klepání mohlo do pracovny Ljuby Bytewské vstoupit jen několik málo lidí. Divizní, případně sám hlavní šéf Agentury – ani jednoho z nich Kovář dosud neviděl. Dál ještě jakýkoliv kurýr se zprávami úrovně utajení 1. Když Kovář spatřil soustředěním bezvýraznou tvář datového kurýra se stínícím magickým tetováním na spánku, věděl, že se stalo něco špatného, a měl nepříjemné tušení, že jeho pracovní dovolená právě skončila.

„Johne, počkejte prosím na chodbě,“ požádala ho Bytewská a tázavě se podívala na posla.

„A to je to, proč jsem tady,“ zamumlal Kovář.

„Jonhe, seš při smyslech?“ ozval se McCathail. „Napočítal jsem čtyři sta dvacet jedna vylitých džberů.“

Kovář se převalil na bok a málem přitom zasténal. Všechno, kosti, klouby, svaly, a to i ty, o nichž neměl tušení, že existují, ho nepředstavitelně bolelo. On množství vody, kterou vylil z lodi, nepočítal. „Vymýšlíš si,“ řekl chraptivě, „nevěřím, že umíš počítat víc než do tří.“

Ir se zachechtal, znělo to, jako když se otáčí puklý mlýnský kámen.

„Já jich mám jen čtyři sta dvacet, vyhráls,“ dodal Kovář.

„My Irové už jsme takoví, musíme vždy vyhrát,“ zabručel spokojeně McCathail. „Nebo slavně prohrát.“

Moře se zklidnilo, jen občas se přes bort drakkaru přehnala řídká sprška pěny, svěží bríza se opírala do z poloviny vykasané plachty a hnala je vpřed. Snori Sturlurson stál u kormidla opět sám. Kovář nemohl neobdivovat nadlidskou vytrvalost plavovlasého seveřana. Nebyl to nejsilnější muž posádky, ale měl v sobě jakousi ocelovou pružinu, houževnatost a v očích vůli velitele, která z něj dělala skutečného jarla. Možná krále. Kováře pobavilo, že po tak krátké době v tomhle světě začíná uvažovat jako muž téhle doby.

„Už tu není ani kapka!“ prořízl unavené ticho vzteklý hlas.

Byl to bas, který mohl vznikat jen v hrudi velké jako sud a Kovář poznal, komu patří, aniž by se otáčel. Promluvil Thori Sigfüsson, obrovitý Gotlanďan, poslední muž, který se kromě Sturlursona držel na nohou. Opatrně se motal mezi ležícími Vikingy s poloprázdným vědrem a vyždímaným hadrem vody.

„Čtyřikrát sto a dvacet jedna věder vody k tomu a loď je suchá do poslední kapky!“ stěžoval si.

„Nemůžeš čekat na další bouřku. Neporazil jsi mě,“ odpověděl mu McCathail, aniž by se pohnul z místa, kde ležel. „Půl vědra se nepočítá.“

Sigfüsson se podíval do nádoby, přehlédl drakkar a nespokojeně se zamračil, až se mu obočí spojilo do jediné huňaté čáry. Mohl si ho česat stejně jako svou černou bradku.

Pak se v jeho drsné tváři objevil úsměv a na okamžik vypadal jako velké dítě, které našlo svou oblíbenou hračku. Postavil vědro, rozepnul si kalhoty a vymočil se do něj. Kovář zkonstatoval, že jeho močový měchýř je stejně bohatýrských rozměrů, jako celý Sigfüsson, ale ani to nestačilo.

„Hej, chlapi, pomozte mi porazit našeho malého Ira!“ zaburácel Thori a zavázal si kalhoty.

První se s hekáním postavil Spár Gurgysson, za ním následovali další.

Netrvalo dlouho a Sigfüsson ukazoval McCathailovi plné vědro.

„Je plné?“

„Je,“ procedil McCathail znechuceně. „A dej ty chcanky pryč ode mě, smrdí to, jako byste všichni líhali s kozlem.“

S všeobecným chechotem letěl obsah posledního vědra přes palubu a Sigfüsson se naparoval jako páv. Kovář se k všeobecnému veselí nepřipojil, v myšlenkách se opět vrátil do minulosti.

Když se tehdy za necelých deset minut do pracovny Ljuby Bytewské vrátil, bylo mu jasné, že dovolená skončila a problémy nejsou na cestě, ani neklepou na dveře, ale už mají obsazena všechna místa v první řadě.

„Přišli jsme o agenta – rezidenta,“ řekla šéfka Krizového oddělení Divize pro potírání interrealitního pašování stroze. „Jedná se o věc větší, než je pár tun magické substance v nesprávném světě. Někdo chce změnit historii kmenového světa.“

Kovář tehdy ani teď přesně nechápal, co to znamená, ale pomalu si už začal zvykat.

„A protože k tomu chce použít prostředků, které do dané reality nepatří, týká se to vlastně i našeho oddělení,“ pokračovala Bytewská.

Kovář věděl, že se za tím skrývá něco víc. Taková práce byla jako dělaná pro Military divizi a její jednotky skrytých zásahů. Přesto se neptal a vyčkával.

„Potřebuji, abyste ihned šel do akce. Ihned znamená…“ podívala se na monitor obrazovky, na nějž Kovář neviděl.

„Zítra, v sedm hodin třináct minut patnáct sekund přesně,“ napověděl jí hlas doktora Carla Marii von Wondera linoucí se z neviditelného reproduktoru. „Další okno bude k dispozici až za téměř dva měsíce.“

„Máte čas na základní hypnotický kurs jazyka, který urychlí osvojování staroseverštiny v praxi, absolvování přípravné regenerační kůry a těsně před misí briefing.“

Hlas Ljuby Bytewské byl stroze úsečný a zatímco mluvila s Kovářem, její oči těkaly po monitoru, na kterém se zřejmě odvíjely další a další informace.

„Budu mít partnera?“ zeptal se Kovář.

Při vzpomínce na události okolo Napoleonova souboje s tajemným X-Hawkem a mučírnu se mu do neznáma samotnému příliš nechtělo. Bylo to horší než průzkumná mise v Afghánistánu.

„Komtesa de Villefort ještě není v pořádku, navíc, mezi Vikingy je jako žena nepoužitelná.“

„Vega?“ nadhodil Kovář další jméno.

S Vincentem Vegou už několikrát pracoval a věděl, že je dobré mít toho mlčenlivého muže po svém boku. Jeho přítomnost často představovala rozdíl mezi životem a smrtí.

Bytewská se naklonila přes stůl blíž ke Kováři.

„Vincent je jako neřízená střela, JFK, a vy to dobře víte. Potřebuje cíl. Když mu dám cíl, s pomocí holých rukou si obstará nůž, pak pistoli, letadlo a nakonec odněkud ze země vydupe atomovou bombu a cíl vymaže z povrchu zemského. Vás čeká delikátní práce, nepotřebuji, abyste spolu vyhubili polovinu obyvatel zeměkoule ve světě, který poměrně přesně odpovídá zhruba desátému století naší vlastní historie. Pokud vše dopadne dobře, v příhodnou chvíli vás kontaktuje náš další agent. Kdo to bude, zatím nemohu říct. Váš čas běží, kapitáne,“ ukončila rozhovor.

Kovář se otočil k odchodu, ale ve dveřích se zastavil.

„A co říkáte Vegovi o mně?“ zeptal se.

Bytewská se usmála a na okamžik zmizely z její tváře vrásky vyryté nekonečnými starostmi. „Zeptejte se ho na to sám. Ale pevně doufám, že až se v pořádku vrátíte, budete mě bránit před oběma, Vegou i komtesou. Budou mít chuť roztrhat mě, až zjistí, že jsem vás někam poslala bez backupu.“

Na okamžik se zamyslela.

„No, s Vegou bych si možná poradila, ale Villefortová mě rozporcuje na malé kousky a předhodí krokodýlům, pokud se vám něco stane

UPROSTŘED VOD

„Pořádnou porci jídla pro každého,“ rozhodl Sturlurson u kormidelního vesla a pokynem přivolal jednoho z bratří Brigvassonových, aby za něj na nějakou dobu převzal místo.

„A rozdělej oheň, potřebujeme pivo. Horké pivo,“ dodal jarl zachmuřeně.

„Máme poslední sud,“ upozorňoval Trockel nejistě.

Kovář s pobavením sledoval, jak se ve tváři kuchaře a správce zásob v jednom sváří chuť na pití s vrozenou šetrností a opatrností – která byla při podobných výpravách zatraceně důležitá.

„Já vím,“ přikývl Sturlurson a spíš se svezl, než posadil na jednu z pevně přikurtovaných truhel, která současné sloužila i jako sedátko. „Pokud máme umřít na moři, ať jsou naše vzpomínky na plný žaludek aspoň čerstvé.“

Na drakkaru se rozhostil klid rušený jen shonem okolo ohniště a občasným zaklením některého z mužů.

Kovář se natočil, aby mu slunce svítilo na záda, a snažil se zachytit každý z hřejivých paprsků. Oči se mu zavíraly únavou, ale nemohl si dovolit usnout. Ne příliš brzy.

Ze svého místa ho pozoroval Sturlurson, vítr mu už stačil osušit vlasy a zdobila ho plavá hříva kadeří, které mu za bouře vyklouzly z jindy pečlivě upraveného copu.

„Dobrá práce, Jonhe,“ řekl po chvíli jarl.

JFK přikývl. „Tam dole by nám byla zima,“ ukázal prstem pod dno lodi.

Unavený Viking naznačil úsměv, pak jako by někdo zatáhl oponu, zavřel oči a rovnou v sedě usnul.

Kovář vděčně přijal džbán horké tekutiny, chlebovou placku a pruh nasoleného masa a zhluboka se napil, až si spálil hrdlo. Všiml si, že ho Trockel podle pořadí zařadil mezi jarlovu družinu, skupinu pěti mužů, se kterými se radil a debatoval při rozhodování o celé výpravě. McCathail dostal svůj díl jídla hned po něm.

„Za jak dlouho myslíš uvidíme břehy Vinlandu?“ vyrušil Kováře z myšlenek Ir.

Oba přemýšleli nad stejnou věcí. Kovář si pokusil představit polohu Grónska, cestu, kterou urazili, a směr vichřice, která je po tři dny hnala k jihozápadu. To znamenalo, že by mohli být docela blízko Baffinskému ostrovu, nebo dokonce New Foundlandu. Jenomže bez navigačního vybavení nebylo jednoduché trefit se na správné místo. I když podle rozkazů, které před misí obdržel, bylo vlastně jedno, zda vplují do Hudsonského zálivu nebo zálivu Svatého Vavřince. Kovář se soustředil, aby si vybavil víc detailů mapy, kterou viděl naposledy před dvěma měsíci. Současně si připomněl krátký briefing těsně před tím, než ho van Wonderovi lidé poslali na cestu.

„Není to náš svět, JFK,“ varovala ho Ljuba Bytewská svým strohým operačním hlasem, „i když je mu velmi podobný. Podle všeho, co víme, je to realita, kde se určujícím pro další vývoj civilizace má stát setkání původních obyvatel amerického kontinentu a plavců ze severní Evropy – Vikingů.“

Kovář už si zvykl na představu nekonečného množství různě příbuzných paralelních světů, jejichž existence závisela na udržování křehké rovnováhy mezi nimi. Přesun objektů, lidí, znalostí z jednoho do druhého mohl tuto rovnováhu narušit. A právě proto zde byla Agentura EF.

„Vikingové už zorganizovali několik expedic, které dopluly až do Ameriky, ale ani jednou neuspěli v budování stálé osady. Vždy jim v tom zabránily nepřátelské vztahy k původním obyvatelům severoamerického kontinentu – indiánům,“ pokračovala Bytewská.

Kovář se nikdy nepovažoval za mírotvůrce a taky na to svou nadřízenou upozornil. Předstírala, že jeho poznámku přeslechla.

„V souvislosti s vraždou našeho rezidenta máme důvod předpokládat, že se ve věci angažuje i jiná strana. Podle měření našich fyziků byla do světa propašována věc, která tam nepatří a měřitelným způsobem ovlivňuje index stability. Váš úkol, Johne Františku Kováři, je zabránit intervenci třetí strany do výpravy Snoriho Sturlursona – podle analytiků muže, jehož pravděpodobnost úspěchu je nejvyšší. A samozřejmě, najít propašovaný artefakt. Vzhledem k tomu, že zřejmě jde o nějaký druh zbraně, se s ním pravděpodobně setkáte.“

„Ještě jeden džbán?“

Kovář sebou trhl a podvědomě vyrazil rukou přímo na krk muže, který ho probral z klímání, naštěstí se včas zarazil. Byl ve střehu, protože poslední varování před misí znělo, že nepřátelský agent může být i mezi Sturlursonovou posádkou.

„Máš štěstí, za bouře spadli dva chlapi přes palubu a všichni se shodujeme, že pokud má někdo nárok na přídavek, jsi to ty a Sturlurson,“ Viking ukázal na spícího náčelníka.

„Jo, rád!“ přikývl Kovář a nechal si dolít džbán. „Na věčné potěšení těch, kteří do Valhaly přilétli na křídlech bouře,“ pozvedl džbán k přípitku.

„To je hold hodný skalda,“ zkonstatoval Sverre Bjørkedal a připojil se. „Až dorazíme do Vinlandu, zazpívám vám píseň o téhle bouři a celé cestě!“ slíbil.

Muži zaburáceli nadšením. Kovář si uvědomil, že se stoupajícím sluncem, vypitým pivem a sněženým jídlem se nálada začíná konečně zlepšovat. To bylo důležité, zatraceně důležité.

Sturlurson se probral ještě před polednem, a jakmile spatřil, že je obloha jasná, vytáhl nevelkou destičku s kolíkem a sledoval stín, který slunce na ploše vykreslovalo. JFK věděl, že je to vikingská obdoba kompasu, jednoduché zařízení, které zhruba umožňovalo určit zeměpisnou šířku. Jarl se krmil a stále pozoroval svůj přístroj.

„Jsme jižněji než je Normanské království a severněji než Byzanc,“ zhodnotil nakonec spokojeně.

Kovář po tisící zalitoval, že sám nemá žádné vybavení. Kompas s dobrým chronometrem by mu speciální oddělení agentury zabývající se konzervací přístrojů, tedy zpomalováním jejich rychlého rozpadu ve světech, kam nepatřily, dokázalo snadno obstarat. Pokud by je však u něj někdo objevil, případný cizí agent by okamžitě věděl, že Kovář je jeho nepřítel. Bez nápovědy byl JFK jen jedním z mnoha schopných mužů s pohnutými životními osudy, které Snori Sturlurson pod svým velením shromáždil.

Zanedlouho opět vykasali čtvercovou plachtu z plátna a kůže a rozjeli se směrem, který vytyčil vůdce výpravy. JFK s jeho rozhodnutím souhlasil. Vikingové se i bez přístrojů, pouze s minimem vybavení a jednoduchými mapami, na oceánech vyznali. Voda bublala před přídí a za zádí se tvořila dlouhá brázda, vybraní muži rozvazovali balíky a kontrolovali zásoby ječmene, sobího masa a cibule, zda příliš za bouře nenavlhly.

„Jedem rychle, rychleji než Haraldovy lodě, když utíkal ze Středozemního moře,“ poznamenal šedovlasý muž, jeden z mála, který i uprostřed oceánu neustále nosil svou zbroj, kroužkovou košili s dlouhými rukávy, která představovala celé jmění. Kovář se na válečníka zamyšleně podíval. On sám rychlost plavby odhadnout nedokázal. Sedm uzlů? Proti nim byl prostě suchozemská krysa.

„Tečka na obzoru!“ zaburácela hlídka z přídě.

Zvolání vzbudilo všeobecný rozruch, Sturlurson se se svými nejbližšími rádci shromáždil na přídi, Sverre Bjørkedal se vyšvihl na vyřezávaného hada výhružně čnícího před loď a zaclonil si oči před sluncem.

Na chvíli se všichni ztišili, bylo slyšet jen bublání a syčení vody.

„Je to loď,“ řekl po dlouhé chvíli.

Olav Fryggvasson se zamračil.

„Nevím o nikom jiném, kdo by se v posledních letech vydal až za Grónsko. A nevím o nikom živém, kromě Leifa Eriksona a jeho synů, kdo by se toho odvážil. Všichni byli na pevnině, když jsme vyjížděli. Nikdo nás nemohl předhonit.“

Thori Sigfüsson se poškrábal na hlavě. Byl největší a nejsilnější muž na lodi. Zpočátku popichování, kterým ho pár mužů zkoušelo, přehlédl a oni ho pak začali považovat za dobromyslného obra, který si nechá všechno líbit. Dopadlo to tak, že v každé ruce držel za nohu jednoho muže a máčel je ve vodě tak dlouho, až ho požádali o prominutí za své činy nehodné muže, jak je sám označil. Od té doby se mu nikdo neposmíval a všichni tvrdili, že je to velmi moudrý muž, když pohanu netoužil smýt krví, ale stačila mu mořská voda. Několik hodin máčení v mořské vodě, jak po straně poznamenávali poškození.

„Je to ale štěstí, potkat daleko od břehu jinou loď,“ řekl svým hlubokým hlasem.

„Dobré štěstí nebo špatné štěstí?“ opáčil McCathail.

To byla dobrá otázka a Kovář si nebyl jistý, zda to vůbec bylo štěstí nebo smůla. Možná za loď na obzoru nemohla náhoda, ale pečlivé plánování někoho jiného, o kom nevěděl vůbec nic.

„Zajímalo by mě, co jsou zač,“ zamyslel se nahlas Løset.

„A já bych zase raději nejkratší cestou do Vinlandu,“ nesouhlasil Gurgysson.

Muži vzrušeně debatovali, Bjørkedal zůstával ve své nepohodlné pozici pozorovatele a vyhlížel vpřed.

„Přibližujeme se k nim,“ zkonstatoval nakonec.

Část mužů posádky zajásala a někteří tasili meče. Kovář už je znal. Většinu posádky představovali muži, kteří z nějakých důvodů museli opustit rodnou zemi, muži se škraloupem, kteří za sebou zanechali krev nebo se nepohodli s někým mocným. Nikdo z nich nebyl na lodi nováček, zúčastnili se nejednoho nájezdu do Normandie, Irska, Anglie, někteří z nich i do Byzance nebo výprav po Volze do hlubokého vnitrozemí divokých kmenů Pečeněgů a dalších. Jedno měli společné – nebáli se nikoho a ničeho a všichni věřili, že až jednou zemřou na bitevním poli, jejich duše poputují rovnou do Valhaly, nebe válečníků, kde budou až do konce světa jíst, pít a bít se, tak jak to dělali celý život.

„Slíbil jsem, že vás povedu do Vinlandu,“ oslovil všechny Sturlurson. „V naší dohodě nebylo nic o boji na moři. Pokud na nás samozřejmě nikdo nezaútočí.“

Odpověděl mu hurónský smích. Loď, na které se plavili, Mořská zmije, byla busse, čistokrevná válečná loď s vysokými boky, skvělými plavebními schopnostmi, loď vikingských králů. A někdo by ji měl jen tak napadnout?

„Pokud se chceme podívat k té tečce na obzoru blíž, chci mít váš souhlas,“ pokračoval Sturlurson v proslovu, když se muži uklidnili.

„Smetem všechno, co nám stojí v cestě,“ poznamenal přesvědčeně Jøri Løset.

Fryggvasson se na něho pochybovačně podíval.

„Ve středomoří jsem viděl větší lodi, než je tahle. Plivající oheň, střílející kopí jako my šípy. Dokud muž neobjede celý svět, nemůže tvrdit, že ho zná.“

Løset jen pokrčil rameny. Fryggvasson uměl číst a psát runovým písmem a to způsobovalo, že ho muži považovali za polovičního čaroděje.

„Rozhodli jste, budeme pokračovat směrem k lodi, do zbraně!“ zavelel Sturlurson a odpověděl mu jásot mužů.

Po mnoha dnech na lodi se nudili. JFK se snažil odhadnout, zda je jarl s rozhodnutím své posádky spokojený, nebo ne, ale neproniknutelná tvář blonďatého seveřana neprozradila sebemenší hnutí mysli.

Zatímco se Mořská zmije blížila ke svému cíli, muži otevírali truhlice se zbraněmi, oblékali se do prošívanic, drátěných košil, na bok drakkaru rozvěšovali pestře pomalované štíty a tím ještě zlepšovali ochranu, kterou jim poskytoval před nepřátelskými šípy. Kováře opět překvapilo, jak dobře jsou Sturlursonovi Vikingové na válku připravení. Drátěné košile se vyvažovaly stříbrem a obvykle je vlastnil náčelník a pár jeho nejlepších mužů, ostatní se museli spokojit s horší ochranou. Meče, které na lodi spatřil, patřily k nejvyšší kvalitě, dovážené z irských klášterů přes přísný zákaz panovníků. Někteří muži, a nebylo jich málo, měli dokonce zbraně z damascénské oceli původem z Byzance a Arábie. Snorimu Sturlursonovi se u pasu nehoupal typický vikingský meč, ale germánská spatha a krátký sax. Zlatě zářící hlavice zdobená barbarským cloisonné způsobem typickým pro dobu chaosu před třemi stoletími, jak se na ni vzpomínalo ve zpěvech, které měl JFK možnost vyslechnout, nenechávala nikoho na pochybách, že kdysi dávno zbraň patřila králi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 003 Meč a tomahavk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.