agent

John Francis Kovář

1

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCIFI / FANTASY SÉRIE!!!

Copyright (c) Miroslav Žamboch & Jiří W. Procházka, 2005

Cover Art (c) Dana Haferová, 2005

Design (c) Karel Kadlec, 2005

Edition (c) 2005

All rights are reserved

ISBN 80-7254-716-X

agent

John Francis Kovář

PAŠERÁK

Miroslav Žamboch & Jiří W. Procházka

První díl originálního českého science fiction seriálu Agent JFK. Ve více než dvou desítkách samostatně stojících příbězích mapuje osudy zaměstnance bezpečnostní agentury dohlížející na rovnováhu mezi paralelními světy.

Po 27 dílech dochází k šokujícímu zvratu, metauniversum se mění a hlavní hrdina se ocitá sám v jiném světě odkázán na své vlastní schopnosti, což je zachyceno v příběhu Agent JFK 28 Na vlastní pěst.

Román Na Vlastní pěst se odehrává ve světě Marka Twaina, ve světě brutálních otrokářů obchodujících s lidmi bez rozdílu pleti, v realitě, kde Indiáni s pomocí moderních technologií úspěšně bojujících proti mladé unii o svou suverenitu. Tady ani bývalý příslušník speciálních jednotek nemá příliš velkou šanci na přežití.  Kniha vyjde v říjnu 2012.

OBSAH

DEN POD PSA

Z DEŠTĚ POD OKAP

V NEMOCNICI

K VÝSLECHU

VEČERNÍ PROCHÁZKA

V PRAZE

PRÁCE

TRABLE V LESÍCH

LESNÍ MUŽI

PISTOLE POD SAKEM

VELKÝ BYZNYS

TAM A ZASE ZPÁTKY

DEKADENTNÍ ČARODĚJ

ŠPERKY PRO KRÁSU

NEBE – PEKLO A JEŠTĚ JEDNOU PEKLO

ZLÍ A ŠPATNÍ

PLACENÍ DLUHŮ

AGENT JOHN F. KOVÁŘ

Ukázka z připravovaného dílu

Agent JFK – Není krve bez ohně

Ukázka z připravovaného dílu

Agent JFK – Meč a tomahawk

DEN POD PSA

„Ustupte! Ustupte!“ uniformovaný policista rozhrnoval zástup zvědavců a zvedal žlutočernou pásku, aby dva zdravotníci mohli projít do vyhrazeného prostoru.

Žárem prohřátý plášť i helma sálaly horkem, pot ho štípal v očích a bojoval s nutkáním na zvracení po několika locích dusivého dýmu. Pohledem skrz zlatem potažený průzor hledal lékaře, konečně je spatřil i s nosítky a zamířil rovnou k nim. V náruči držel balík překrytý ohnivzdornou plachtou.

Zlověstné hučení požáru za zády se začalo mísit s vzrušeným šuměním davu.

„Johne! Kováři!“ své jméno slyšel jakoby pronášené ze všech stran, neodpovídal, jen s tvrdošíjností stroje pokračoval k cíli.

„Řekl jsem, že dovnitř nikdo nepůjde! Kvůli vám jsme nemohli tu barabiznu odstřelit a začíná hořet další dům!“

Vratislav Klusák, šéf odboru pro řešení průmyslových katastrof, se do terénu obtěžoval osobně jen výjimečně, pod reflexním protižárovým pláštěm měl na míru střižený dvouřadový oblek, na napomádovaných vlasech důstojnickou helmu.

Za páskou se mačkali reportéři televizních stanic a zuřivě natáčeli scénu. Kovář se na okamžik zastavil. Kouře se nadýchal o trochu víc než měl a teď se mu točila hlava, na tváři cítil naskakující puchýře.

Přes kordon policistů se prodral kameraman a moderátor největší televizní společnosti. Klusák se okamžitě napřímil ještě víc a nasadil výraz nejdůležitějšího člověka na světě. Volby se blížily.

„Snese zásah vašich lidí kritický rozbor? Váš útvar je trnem v oku armádě i policii,“ zaslechl Kovář reportéra.

Už opět mohl jít bez rizika, že sebou při příštím kroku praští.

„Samozřejmě, máme ty nejlepší lidi, až na pár jedinců z ozbrojených složek, kterých se ale brzy zbavíme.“

John Francis Kovář viděl, jak na něj Klusák úkosem pohlédl, současně ho zabrala kamera. Při poslední akci, po níž opustil aktivní službu u jednotky, byla jeho tvář docela profláknutá a Klusákovi to vadilo. Teď měl příležitost ho zdiskreditovat. Jako by to bylo důležité.

„Doktor!“ zakřičel Kovář chraplavě a poposunul si balík v náručí. Hlas se mu konečně vrátil.

„Co na to můžete říct, kapitáne Kováři?“ oslovil ho Klusák.

„Jděte do prdele, šéfe,“ odpověděl zřetelně.

Klusák zbledl, kameraman rychle střídavě zabíral Kováře i jeho nadřízeného.

„Máte padáka! A ze škody způsobené vaším neprofesionálním jednáním se budete zodpovídat před soudem!“ běsnil Klusák a barvou si nezadal s požárem.

John Kovář přikývl a pokračoval nezměněným tempem k mužům s nosítky, kteří k němu přibíhali od sanitních vozů.

„Slyšíte! Máte padáka!“ řval šéf odboru pro řešení průmyslových katastrof, přistoupil těsně k němu a položil mu ruku rameno.

Plášť byl stále horký, ale ucuknout nestačil, protože ho úder čelem na kořen nosu poslal v bezvědomí na zem.

Zacvakaly blesky fotoaparátů, lidé zašuměli.

Muži s nosítky se nerozhodně zastavili před nehybným tělem. Kovář nečekal, na nosítka položil své břemeno a rozbalil ho. Pod pláštěm se objevil sotva pětiletý kluk s tváří zakrytou maskou nouzového kyslíkového přístroje.

„Tak, to bychom měli,“ okomentoval to spokojeně.

„Odvedu vás na ošetřovnu,“ nabídl mu další zdravotník.

„Myslím, že to není třeba, sám jste slyšel, mám padáka,“ kývl na pozdrav a zamířil k výjezdovým vozům.

John F. Kovář zaparkoval svůj otřískaný rover na místě, kde obvykle stávala Lindina červená škodovka. Baterka telefonu to vzdala, stihl napsat jen esemesku, že dorazí o něco později. Z práce si vzal rovnou i všechny věci, aby se tam nemusel vracet. Vystoupil a zhluboka se nadechl. Uprostřed května ani velkoměstský ruch Prahy nedokázal potlačit jaro v plném proudu. Žena v minisukni a s vypasovaným svetříkem mu věnovala krátký pohled a minula ho. Stačil okamžik a cítil to, tiché cvaknutí někde uvnitř připomínající mu, že je živý, zatraceně živý. Po akci to bylo intenzivnější. Chvíli ji pozoroval. Vzorované punčocháče zdůrazňovaly linii lýtek a stehen, látka obepínala pevný zadeček. Pak si všiml tmavě modrého auta parkujícího v zákazu zastavení na protější straně. Dál předstíral, že sleduje vzdalující se ženu, ale úkosem pozoroval vůz. Připomínal dodávku zkříženou s ferrari. Zkosená příď, neprůhledná skla, předimenzovaný nárazník a extrémně širokoprofilová kola, která snad musela být dělaná na objednávku. Boháči měli různé koníčky, ale tohle auto nevypadalo jako miláček blázna, co se rád prohání třítunovým kolosem rychlostí dvě stě padesát kilometrů za hodinu. Podle oděrek, promáčknutého plechu a obitého nárazníku vypadal stroj spíš jako pracant, kterému nikdo nic nedaruje. Zvyk dávat na všechno pozor byl železná košile. Nechal pozorování a vykročil domů. Těšil se. Na klid, pohodu, na to až přijde Linda.

Vyběhl do třetího patra, otevřel dveře opatřené na jeho popud bezpečnostním zámkem, který by dělal čest i bance, a otevřel se mu pohled na dvě velké tašky postavené hned v předsíni. Na jedné z nich ležel vzkaz:

Viděla jsem tě v televizi. Slíbil jsi mi, že budeš normální chlap, najdeš si nějaké normální povolání, ale už ti nevěřím. Pořád riskuješ, když se ti něco nelíbí, mlátíš kolem sebe hlava nehlava, ať to stojí, co to stojí. Měla jsem tě ráda, ale já prostě nedokážu snášet strach, co se ti stane, co zase provedeš. A nedokážu si představit, že bych s tebou měla děti. Věci máš sbalené, snad jsou všechny. Klíče hoď dole do schránky. Fakt je mi to líto, ale nedokážu to.

Jela jsem k rodičům.

Ahoj a mnoho štěstí.

John Kovář si vzkaz přečetl ještě jednou, dlouhými kroky zamířil do kuchyně, z ledničky vytáhl pivo, otevřel ho a vrátil se zpět na chodbu. Už tady nebyl doma. Posadil se na schody, pomalu upíjel a přemýšlel.

Najednou doslal chuť na cigaretu, i když tu měl naposledy v ústech před dobrými deseti lety.

Telefon zazvonil. Nedůvěřivě sáhl do kapsy, vytáhl otlučený přístroj. Na displeji blikalo neznámé číslo. Zarážející bylo, že baterka měla být vybitá.

„Kovář,“ ohlásil se.

„John Kovář?“ ujistil se mluvčí, „John Francis – František Kovář?“

Byla to žena. Měla sametový, spíš hlubší hlas, ale byl si jistý, že dokáže být i velmi strohý.

„Ano,“ potvrdil. „S kým mluvím?“

„Dala bych přednost osobnímu setkání. Čekáme ve voze před vaším domem. Máme pro vás zajímavou nabídku.“

John Kovář se ještě naposledy podíval pootevřenými dveřmi do bytu, který na nějakou dobu považoval za svůj domov, a pak rázně dveře přibouchl. Muži jako on zřejmě pro takovou věc nebyli stvořeni.

„Hned jsem dole,“ odpověděl a zavěsil.

Displej telefonu rázem zčernal.

Pokrčil rameny, zabouchnul, zamknul a v přízemí klíče přesně podle Lindina přání hodil do otlučené poštovní schránky.

Vyšel před dům a pohledem okamžitě zamířil k modrému vozu. O kapotu se opírala žena ve vypasovaných kalhotách a pánské košili svázané na uzel, takže odhalovala část boků a břicha. Boty měla kotníkové, jen s náznakem podpatku, ruku bez prstenů, ale s červeně nalakovanými nehty, položenou na dveřích. Rozhalenka košile ukazovala počátek úžlabiny mezi ňadry. Podle vzhledu jí nebylo moc přes třicet, podle odtažitého a současně hodnotícího způsobu, jakým Kováře pozorovala, klidně i sto. Kočka, zatraceně nebezpečná kočka, která si je vědoma jak svého vzhledu, tak i schopností, odhadl ji.

Přešel přes ulici a zastavil se u ní. Skrz čelní sklo nic neviděl, ale byl si jist, že tam má společníka.

„Před okamžikem jste mi telefonovala,“ řekl bez otazníku na konci věty.

„Jste John Francis – František Kovář?“ zeptala se místo odpovědi.

„Ano,“ potvrdil.

„Na co myslíte?“ zeptala se ho bez souvislosti.

„Na to, že pokud nemáte korzetovou opravdu pevnou podprsenku, můžete mít při některých akrobatických prostocvicích docela problémy,“ odpověděl klidně.

Oči se jí na okamžik zúžily, pak však prohnula rty do úsměvu.

„Člověk se nemá ptát na otázky, na které nechce slyšet odpověď,“ připsala mu bod.

Měla rty jihoamerické krásky, plné i bez zvýraznění konturovací tužkou. Míšenka, to nejlepší ze severu i z jihu, usoudil nakonec.

„Ta nabídka?“ nadhodil.

„Probereme ji uvnitř vozu. Je extrémně soukromé povahy a tam máme jistotu, že nás nikdo nebude odposlouchávat,“ odpověděla a otevřela dveře do nákladového prostoru.

Kovář věděl, že uvnitř na něj někdo čeká a bude v nevýhodě. Nepředpokládal však, že by mu někdo po tolika letech šel po krku. A dělal to tak komplikovaně.

„Bojíte se?“ zeptala se posměšně.

„Jsem opatrný,“ odpověděl a vstoupil.

Uvnitř auta bylo méně místa, než očekával, a přesně podle předpokladu tam někdo čekal. Velký černoch s vyholenou hlavou a množstvím svalstva, že by stačilo pro dva normální muže. Pozoroval Kováře zabořený do řidičského křesla, tentokrát však otočeného proti směru jízdy. Žena se posadila na místo spolujezdce a také se otočila čelem dozadu. Kovář se posadil, ruce si položil na kolena a klidně se rozhlížel. Vůz byl napakovaný elektronikou, ale nejen jí, v pootevřeném šuplíku zahlédl nejasný obrys něčeho, co musela být zbraň. Zbraň, na kterou civilisté neměli nárok. V zadní části vozu byly připraveny k okamžité výměně náhradní pneumatiky s hřeby. Další věc, která byla proti pravidlům, ale na ledě extrémně užitečná.

„John Francis Kovář, bývalý člen útvaru pro likvidaci průmyslových katastrof, předtím kapitán speciální jednotky vedený v rámci útvaru rychlého nasazení,“ začal černoch odříkávat monotónně a s jistou blahosklonností.

Kovář věděl, že si do oka nepadli, bylo to vzájemné.

„Mise v Iráku, Guatemale, Izraeli, Paříži.“

Poslední informace Kováře překvapila. Pařížská mise šla přes ústředí NATO, nikdo v republice o ní neměl mít ani tušení. Byla to nejbizarnější akce, které se kdy zúčastnil.

„Jo, je to všechno pravda. A kdo jste vy a jak se jmenujete?“

„Do toho vám zatím nic není,“ usadil ho černoch.

Kovář přikývl.

„Dobře, vám budu říkat pane Černý a vám…“ podíval se na ženu.

„…Monika, Monika postačí, ne?“ odpověděla rychle.

„Jistě, Monika je fajn.“

„Takže, pane Černý, buď mi řeknete, co jste zač, pro koho pracujete a co mi chcete, nebo si vystoupím a můžete ohromovat zase někoho jiného.“

Černoch polkl, ale na těle se mu nepohnul ani sval, jen v očích se objevilo trochu víc studeného lesku.

„Říkala jsem, Franku, že ty nejsi nejvhodnější typ na verbování lidí, jako je tady John F. Kovář,“ chopila se iniciativy Monika.

„Jo, dvě holky by fungovaly lépe,“ odtušil Kovář.

„V současné době nemáte žádné příbuzné ani jiné občanské vazby a závazky. V patnácti procentech případů jste po rozchodu svou přítelkyni kontaktoval. Pokaždé jste to však učinil do deseti minut. Nemíníte ji ještě oslovit?“ pokračoval Frank a Kovář mu nemohl upřít profesionalitu.

Svůj vztek překousl.

„V patnácti procentech případů? Tomu nerozumím,“ zeptal se. „Ale ne, kontaktovat ji nemíním. Rozhodla se.“

„Porozumíte, pokud vezmete práci, kterou vám nabízíme,“ odpověděla místo Franka Monika. „Práci pro agenturu EF – Equilibrii Ferar ….“

John Kovář si všiml, že na komplikované palubní desce, připomínající víc kokpit stíhačky než místo pro řidiče, se rozsvítila rudá obrazovka, vzápětí zazněl zvukový signál.

Frank i Monika sebou trhli.

„Řízený jednosměrný tunel cílený na nás!“ vyhrkla.

Oba současně se přikurtovali do křesel a vytočili k přístrojům. John Kovář netušil, co to znamená, ale nikdo mu nemusel říkat, aby se také připoutal. Akcelerace ho zamáčkla do křesla, měl pocit, že látka se tvaru jeho těla poddává až příliš dokonale.

„Tři křižovatky a jsme na výpadovce!“ křičela Monika.

Kovář cítil, jak Frank tlačí motor vozu až k hranici jeho schopností. A ta ležela zatraceně daleko. Koutkem oka zahlédl ukazatel tachometru. Dvě stě dvacet, čtyřicet, šedesát. Pokud nebudou mít zelenou, zbude z nich všech jen mastný flek a několik ohořelých těl.

Před čelním sklem se mihlo porsche, Frank ho objel myškou a dál se řítil v rychlejším pruhu. Tři sta.

„Ti parchanti se nás drží! Ukotvili nesynchronizovanou bránu přímo na nás!“

Monika musela křičet, aby jí bylo přes vytí motoru slyšet. Současně však horečnatě pracovala na výsuvném terminálu před sebou a v jejím hlase nebyla ani stopa po panice.

„Pak nezbývá, než na to šlápnout,“ odpověděl Frank klidně, jako by dosud plynový pedál jen lechtal.

Kovář ho neslyšel, význam odpovědi odezřel v panoramatickém zpětném zrcátku kombinovaném se záznamem kamery. Předjeli policejní škodovku, stačila jen zapnout maják a ztratila se daleko vzadu.

Čtyři sta.

„Rychleji sakra! Rychleji!“ křičela dál Monika.

„Drží nás, ty svině nás drží a já s tím nic neudělám!“

Vzduch za okny získal nazlátlou barvu, Kovář měl pocit, že se řítí bublinou mazlavého ohně. Možná to nebyl dojem, protože ho najednou v očích pálil pot.

„Tři sekundy do navedení! Už nás mají!“

Frank vyrval z panelu nějakou pojistku, Kováři se zatmělo před očima, poslední číslovka, kterou spatřil, musela být halucinace. Žádné auto přece nejezdí po silnici rychlostí šest set třicet kilometrů za hodinu. Nebo ano?

Křeslo se vzepjalo, donutilo páteř opřít se do srdce a do plic, jako by ho někdo pořádně nakopl. Zlatá venku se změnila v oslnivě bílou. Pak přišel stav beztíže, Kovář viděl kapky krve z vlastního nosu a úst, jak se vznáší kousek před ním, volume někdo ztišil na minimum ….

„Docela slušná akcelerace,“ slyšel sám sebe. „Má ta vaše kára dobré airbagy?“

„Dobrej fór,“ odtušil Frank. „Jestli to přežijem, máš u mě pivo.“

Pak přišel náraz. Jeden z mnoha a každý o nic slabší než předchozí. Jako by sérií pružných blan propadávali do nekonečna.

„Vyhazuji nouzovou kotvu!“ řekla úsečně Monika.

Kovář nechápal, jak při takových otřesech dokáže mluvit.

„Ještě nejsme pod kritickou mezí!“ snažil ji Frank zastavit.

„A kdy jindy, když ne teď,“ odsekla.

Kovář nevěděl, co udělala, ale bílá najednou přešla v zlatou, pak se za okny opět míhal reálný svět. Při prvním kontaktu podvozku se zemí se kousl do jazyka.

Při dalším se celý vůz nahnul na levou stranu a začal se nezadržitelně překlápět.

Boční stěna se prohnula, jak po ní klouzal, současně se prostor zatměl rychle polymerující pěnou.

Airbagy, došlo Kováři, a přetížením ztratil vědomí.

Z DEŠTĚ POD OKAP

Probral se v okamžiku, kdy pěna začala sublimovat a její pružné sevření ochabovalo. Měl pocit, že se mu bezpečnostní pásy zaryly až kamsi do plic a slisovaly mu hrudník na placku. Svůj účel však zjevně splnily.

„Přežili jsme,“ řekla s jistým překvapením Monika. I v krkolomné poloze zůstala přikurtovaná v sedadle, dlouhé černé vlasy jí teď neuspořádaně visely kolmo k zemi a částečně zakrývaly tvář. Spona, kterou je měla původně sepnuté, nevydržela prudké brzdění a skončila bůhví kde.

„Zatím,“ odtušil zachmuřeně Frank, jediným pohybem se odepnul a jako černá puma dopadl na bok kabiny. Přes čelo se mu táhl mělký šrám a krev mu orámovala čelo vlnitým závojem.

Byl velký a těžký, současně se uměl pohybovat s pružností, kterou by Kovář u tak mohutného muže nečekal. Napodobil ho a s Monikou se zbavili pásů současně.

Okamžik čekali všichni tři v napjatém tichu. Pravidelné kapání, mohla to být stejně dobře brzdová kapalina jako tekoucí nádrž, se mísilo s postupně zesilujícím hlukem motorů. Nepříliš dobře seřízených, ale o to větších motorů. Takhle nějak zněly staré náklaďáky s nepřeplňovanými dvanáctiválci. Kovář měl pro ně ucho, naučil se to v Asii, kde na obstarožních, ale zatraceně průchodivých mašinách přijížděli z džungle eskadry povstalců.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

Byl si jistý, že v Praze už určitě ne, i když naprosto netušil, jakým záhadným způsobem se z ní dostali.

Jeho otázce nikdo nevěnoval pozornost.

„Jo, mají to připravené, chtějí nás za každou cenu zabít,“ řekla Monika, strohým gestem si stáhla vlasy do culíku, natáhla se k jedné z bočních skříní, teď vzhledem k pozici vozu nad nimi, rázně potáhla za madlo a vysunula tak z útrob schránky zbraň ve speciálním úchytu. Kováři na první pohled připomínala karabinu Benneli s přídavnou brokovnicovou hlavní a granátometem.

Frank otevřel větší schránku a vytáhl monstrum, které vypadalo jako lehce zminiaturizovaný dvojhlavňový protiletadlový komplet.

Hluk motorů zesílil, vzápětí se ozval charakteristický zvuk. Znělo to jako lehké kanóny, dvacítky. Země se otřásla, vzápětí dávka zabubnovala na podvozek vozu, znělo to, jako by se ocitli uvnitř gigantického reproduktoru.

„Něco pro mě?“ zařval Kovář, aby ho vůbec bylo slyšet.

„Amatérům hračky do rukou nepatří,“ křikl Frank, vykopl dveře dodávky, Monika vyhodila kouřový granát a kryti dýmem vyskočili ven.

Kovář nečekal a následoval je.

Kus nad ním zasyčela dávka, přilepil se k zemi a skryl se za pozvolnou terénní vlnou, pak se teprve opatrně začal rozhlížet. Nacházeli se v mírném svahu, kus pod nimi vedla rozbitá cesta. Právě z ní sjížděli poslední šediví obrněnci ženoucí se po louce směrem k nim. První tři nebyly dál než dvě stě metrů. Kolik jich je za nimi, neviděl, protože je ukrýval vypouklý svah. Otočná hlaveň plivla oheň, střelec se zaměřil na jejich vůz, další na prostor okolo. Vzduch se zatměl zvířenou hlínou a kamením, do uší se zahryzávalo kovové řinčení zasaženého auta. Kovář, stále přilepený k zemi, věnoval krátký pohled krajině za nimi. Brázda, kterou při havárii vyryli, začínala hlubokým protáhlým kráterem poznamenaným ohněm a pokračovala skoro půl kilometru až k místu, kde nakonec zastavili.

Do rachocení dvacítkových kanónů se vmísil další zvuk, rychlejší, ostřejší a tak nějak smrtonosnější. Frank se objevil v pokleku u zakrslého keře a opětoval palbu. Celý se třásl v rytmu střel, ale nějakým zázrakem dokázal svou zbraň udržet. První obrněnec se zastavil, zásah změnil jeho čelní pancíř v ementál, druhý vybuchl, sotva na něj Frank přenesl palbu. Ze třetího se vyrojili pěšáci. Keř se rozplynul v explozi, na jeho místě zůstal jen zubatý kráter. Frank však už na místě nebyl. To Kovář stačil zahlédnout.

Rota vojáků v maskovacích uniformách typu les postupovala přískoky vpřed. Amatéři to nebyli, to Kovář musel uznat. Kryli se jako zkušení harcovníci, pak je ale z nechráněného boku překvapila palba. Až neskutečně rychlé dunivé zabrumlání brokovnice kombinované se zdvojenou explozí granátů nízko nad zemí. Do akce zasáhla Monika, pochopil Kovář. První vlna útočníků byla rozprášena.

Jenomže za ní se už hnala další, pět kolopásových obrněnců a dobrých třicet mužů. Vzduch zhoustl výbuchy. Kovář pochopil, že jsou to nálože vystřelované z minometu. Nějakým zatraceným způsobem se dostali do války. Jenomže nikdo jiný, na koho by obrněnci mohli zaútočit, tady nebyl – to znamenalo, že cílem malé armády pod nimi jsou oni, nebo přesněji Frank s Monikou.

Vražedné dvojče zaburácelo, další obrněnec se zastavil v plamenech, ale postup ozbrojenců to jen zpomalilo. Krátká palebná přehrada přibila vojáky k zemi, Monika za běhu střílela a vracela se zpět k autu.

„Je jich moc! Musíme se ztratit!“ křičela.

Jediná cesta vedla vzhůru, tam byl terén členitější. Mezi stromy a velkými porůznu roztroušenými balvany se mohli na nějakou dobu ztratit. Jenomže to by museli překonat široký pruh rovné, ničím nechráněné louky. A obrněnci by je po celou dobu měly před sebou jako na dlani. Kovář nad tím nemusel přemýšlet, bylo mu to jasné na první pohled.

Zdánlivě přímo z panenské nepokosené trávy se mezi valícími se stroji zjevil Frank a z bezprostřední blízkosti rozstřílel tři obrněnce do slova a do písmene na kovový šrot. Kovář viděl, jak jednotlivé náboje prolétají skrz transportéry.

Pak Frank odhodil zbraň a sprintoval vzhůru k nim, Monika ho kryla palbou a držela vojáky u země. Kováři bylo jasné, že za to zaplatila veškerou zbývající municí.

„Musíme odsud vypadnout, nebo nás dostanou,“ vyrazil ze sebe udýchaně Frank, když dorazil až k nim. Společně okamžitě vyrazili dál do svahu, aby využili chvíli, kterou jim svým riskantním kouskem vykoupil. Kryl je dým z hořících strojů.

Doběhli k prvnímu balvanu, zvuk motorů zesílil, půdu vedle nich rozryla divoká střelba.

„A co s ním? Jak ho odsud dostaneme?“ vyrážela Monika přerývaně mezi jednotlivými nádechy a ukázala na Kováře.

„Není zaměstnanec, nemá nouzový retranslátor,“ pokrčil rameny Frank.

Pak střelba zasáhla balvan, za nímž se schovávali, a najednou všude létala žula. Kovář cítil, jak mu z posekané tváře prýští krev.

Monika svého parťáka zachmuřeně pozorovala. Kováře jejich zmatený hovor nezajímal, studoval trasu, kterou měli urazit, aby se vzdálili z dostřelu a odhadoval jejich šance.

„Když to stihneme, vrátíme se pro něj,“ řekl Frank pomalu. „Je to otázka dobrého načasování.“

Kanón se na okamžik zalkl, zdánlivě uprostřed výstřelu. To věštilo technické problémy. Další stroje se ještě neobjevily v dohledu, vojáci po masakru, který jim Monika uštědřila, postupovali jen opatrně a s maximálním krytím.

„Teď!“ zařval Kovář a sám vyrazil.

Běžel, jak nejrychleji to dokázal, věděl, že dávku, která ho zabije, ani neuslyší.

K zemi klesl až o padesát metrů dál, u paty rozložitého dubu. Automaty vojáků se rozječely, ale většina střel zasahovala jen stromy. Monika byla ještě o trochu rychlejší než on a v pokleku oddechovala o pár metrů dál. Frank se dostal zhruba na jeho úroveň.

„Ty kameny jsou opracované, asi nějaké staré obětní místo,“ přerývaně ze sebe vyrážela Monika. „Nahoře musí být silové centrum. Když se dostaneme až tam, dokážeme lépe načasovat návrat.“

Frank přikývl. Kovář nečekal a jako první se zdvihl k dalšímu úprku. Za zády slyšel praštění dřeva, jak se obrněnci propracovávaly hájkem.

Běželi s Frankem bok po boku, z husté trávy se vynořila nízká kamenná zídka. Výborné krytí. Připravil se ke skoku, současně koutkem oka zaregistroval, že černoch jde k zemi. Zastavil skluzem a vrátil se pro něj. Kupodivu nenašel žádné zjevné zranění, ale Frank sotva dýchal a byl v bezvědomí.

Tráva zašustila, Monika byla u něj.

„Do prdele!“ zaklela, když viděla, co se stalo. „Maurbyho efekt! Musím ho co nejdříve vrátit!“

Palba na okamžik utichla, Kovář zaslechl hlasité třesknutí zlomené větve. Blízko, příliš blízko.

„Za zídku!“ zasyčel, chytl Franka za opasek, druhou ruku mu podvlekl pod paží a nadhodil si ho.

Místo toho však sám upadl, protože bezvládné tělo mu vyklouzlo z rukou – bylo příliš těžké.

Vrhl na Moniku krátký pohled.

„Váží nějak moc!“

„Něco přes dva metráky,“ přikývla. „Nepohneme s ním.“

Kovář věděl, že žádný člověk, ani tak svalnatý jako Frank, nemůže mít dvojnásobek normální hmotnosti. Samozřejmě, pokud byl Frank člověk. Na uvažování nebyl čas. Společně se ocitli v trablech, společně se z nich museli dostat. Zhluboka se nadechl, uchopil ho ještě jednou a zabral ze všech sil. Měl pocit, že mu praskne páteř, nakonec však bezvládné tělo pozvedl, položil na zídku a pak skulil dolů. Ve chvíli, kdy s Monikou zmizeli na druhé straně, olízla kameny dávka ze samopalu.

Monika si sáhla ke kotníku a vytáhla malou záložní pistol, Kovář poznal browning, devítku.

„To je všechno, co mám,“ nabídla mu ji.

„Potřebuji pět minut, abych mu přeprogramovala retrans,“ a ukázala na masivní přezku opasku. „Slibuji, že se pro tebe vrátíme.“

Kovář nechápal, co tím vrácením myslí. Zbraň odmítl a v hlubokém předklonu se přesunul k průrvě ve zdi, kterou při přeskoku zahlédl, po loktech se proplížil skrz. Pokud zvuk zaregistroval správně, nacházel se právě proti nejrychlejšímu z postupujících vojáků. Transportéry se dál nepřibližovaly, se silnějšími stromy v háji už si asi neporadily.

Zastavil se mezi dvěma pichlavými koulemi bodláčí, přitisknutý k zemi jen s mírně pozvednutou hlavou, aby viděl. Už byli tady. Postupovali travou, ne všichni měli samopaly, někteří jen obyčejné pušky. Jejich uniformy mu nepřipomínaly nic, co kdy viděl. Jako by z výstroje každé známé armády obsahovaly něco.

Jeho muž ho míjel ve vzdálenosti dvou metrů. Pohledem propátrával terén před sebou a nejvíc pozornosti věnoval zídce. Právě za ní očekával nepřítele. Měl samopal, otlučenou zbraň s dřevěnou pažbou, na pravém boku v pouzdře ještě záložní revolver.

Kovář sáhl k opasku. On v něm neukrýval retrans, ať to bylo cokoliv, jen jednoduchý útočný nůž z černěné oceli. Ten teď musel stačit. Za nejbližším mužem viděl další v zubaté linii se blížící k zídce. Napočítal jich pět, ale mohlo jich být víc. Nejtěžší bylo nic neuspěchat. Nepohybovat se příliš rychle, aby na sebe neupoutal pozornost, ani příliš pomalu, aby nepříteli nedal šanci zareagovat. Zvedl se čtyři, v hlubokém předklonu udělal první krok, našlápl si na druhý, muž se k němu začal otáčet. Skok, bodl silně a přesně. Nůž nechal v ráně, místo toho levačkou obemkl najednou bezvládné tělo, pravačkou chytil samopal a nahmátl spoušť. První dávka jen krátká. Zbraň kopala přesně, jak u obstarožního modelu čekal. Druhá, třetí. Všichni vojáci u zdi šli k zemi. To už ale sebou mrtvý začal škubat v rytmu zásahů jeho druhů z druhé vlny. Kovář sklouzl k zemi a přikryl se tělem, z čerstvých ran mrtvého ho zalila ještě teplá krev. Samopal odhodil, místo toho odháčkoval revolver a začal se plížit travou dál od zídky přímo proti postupujícím vojákům. Věděl, že teď budou chvíli vyděšeně čekat. Musel jednat, než se vzpamatují a dojde jim, co se vlastně stalo. Při plazení si uvědomil, že mu po ruce stéká něco teplého. Krev. I přes jeho štít ho zasáhli. Během sekundy zaškrtil ruku kapesníkem. To už se vojáci opět dali do pohybu, před zídkou se krčili hned tři. Kolik mužů je jistilo zezadu, nevěděl. Po jednom výstřelu měl dost času na následné ukrytí, po dvou už jen minimum a riziko, že ho zasáhne odvetná palba, bylo velké. Po třech čas neměl žádný. Rozhodl se pro dva. Uchopil ohlazenou pažbu revolveru oběma rukama, vyhlédl si místo, kam sebou v dalším okamžiku praští, pozvedl zbraň a zamířil na vojáka, kterému se v ruce objevil ruční granát. Ten měl použít dříve, napadlo Kováře automaticky. Prásk, prásk. Celá série ran. Ty už ale neměl na svědomí on. V pádu cítil, jak se o něj kulky otírají, zahlédl ještě Moniku likvidující výstřelem z bezprostřední blízkosti posledního vojáka u její provizorní hradby.

Dopadl do dolíku mezi lopuchy přesně, jak si naplánoval. Žil, dokázal se hýbat, to znamenalo, že ho doopravdy nezasáhli, spíš jen lízli jazykem olova.

Zdola najednou zazněla celá kanonáda ran a explozí, brumlající motory se rozječely na plný výkon. Kovář se plazil mezi zelenými stonky pryč. On už by do prostoru, kam spadl, na jejich místě dávno hodil granát. Současně s myšlenkou mu záda ovanul oheň a hvízdající střepiny prosvištěly nad hlavou. Nebyli až tak hloupí, jen trochu pomalejší.

Ještě kousek překonal po břiše, pak se skulil do díry po vykotlaném stromě a okamžik přemýšlel, kudy dál. Zbývaly mu dva náboje, víc Monice pomoci nemohl. Pokud se však přesune dál po vrstevnici, možná se vojákům ztratí – v průběhu boje se začalo smrákat a v příšeří ho budou těžko hledat. Na okraji jámy se mihl stín, Kovář instinktivně vystřelil, minul a zasáhl až posledním nábojem. Muž sebou škubl, ale místo aby se zhroutil, pozvedl vlastní zbraň. Lepší uniforma, neprůstřelná vesta, hranatá osobní pistole – důstojník, došlo Kováři. To už skákal směrem proti nepříteli křížem vlevo. Byla větší šance, že ho netrefí. Ohnivý záblesk mu ožehl hlavu, záplava krve oslepila, ale ramenem přesto narazil do kolena. Podařilo se mu ho složit na zem, současně instinktivně šátral po zbrani a po hlavě, aby mu vydloubl oči. Další výstřel, škubl sebou, noha odmítla poslušnost. Pak pod prsty cítil tvář. Nehybnou a ochablou, místo očí nahmatal mazlavou rozšklebenou ránu. Propadl se do temnoty.

V NEMOCNICI

Při probouzení se prozradí každý – pokud ho sledují v okamžiku návratu vědomí ze zapomnění. John F. Kovář otevřel oči a rychle je zase zavřel. Ležel na nemocniční posteli s převázanou nohou a zabandážovanou hlavou, před postelí postávali dva muži a hovořili spolu. V kritickou chvíli si ho nevšímali. Stačil ještě zaregistrovat zamřížovaná okna a skutečnost, že jeden z dvojice nebyl lékař, i když na sobě měl bílý plášť. Prozradilo ho držení těla, úsečný tón řeči a charakteristický obrys zbraně u pasu.

Voják, usoudil Kovář, policista by pistoli nosil skrytě.

„Kdy se podle vás probere?“ soustředil se na slova.

Mluvili česky. Události posledních, Kovář zaváhal minut, hodin, proběhly tak šíleným tempem, že neměl čas se nad ničím pozastavit. Při havárii se dostali někam daleko od Prahy. Nevěděl, jak a kam přesně, ale to v tuto chvíli nebylo podstatné. A teď by vsadil láhev plzeňského proti kterémukoliv světovému patoku, že je pořád někde tam na tom jiném místě. Pláště měly jinou barvu, než byl zvyklý vídat v nemocnicích, tón řeči důstojníka byl příliš štěkavý a panovačný a mříže v oknech zbytečně masivní. To znamenalo drahé, a to by v době omezovaných rozpočtů nikdo nezaplatil. Byl někde jinde. Nebo se zbláznil. Vycházet z druhé možnosti by mu však v ničem nepomohlo.

„Čistý průstřel nohy se hojí skvěle, kapitáne,“ odpovídal lékař. „Téměř bych řekl zázračně skvěle, je to tuhý chlapík.“

Jeho čeština měla neobvykle měkký přízvuk, snad se stopou slovenštiny. I důstojník přes svou ráznost mluvil podobně.

„Pro mě za mě mu tu nohu uřežte, chci vědět, kdy bude schopen výslechu,“ vyštěkl voják.

„Nevím, rána na hlavě je mělká, ale způsobila otřes mozku a já, vzhledem k nedostatečné přístrojové vybavenosti, nedokážu říct víc. To víte, omezený rozpočet …,“ lékařův hlas o poznání zjedovatěl.

Podlaha zaskřípala, pak třeskly dveře, Kovář pochopil, že voják odešel.

Lékař si začal pohvizdovat, znělo ťukání skla o sklo, zřejmě se přebíral ve skleněných lahvičkách, které Kovář zahlédl na pojízdném stolku u zdi.

„Kontrarozvědka jsou ostří chlápci,“ mumlal si lékař bůhvíproč sám pro sebe, „prchliví a myslí si, že mohou všechno. A jejich výslechové metody – nejsou vůbec, ale vůbec humánní.“

Kovář riskoval krátké mrknutí. Lékař, vyšší plešatý chlapík s postavou bývalého basketbalisty, stál čelem k vitríně s nástroji a ostentativně do ní zíral. V skle pootevřených dveří spatřil jeho tvář a jejich pohledy se v odrazu skla střetly. Muž nedal najevo, že probuzení svého pacienta zaregistroval.

„Kdybych já měl někdy tu smůlu, doufám tedy, že ji nikdy mít nebudu, vymyslel bych si historku, která sedí, a pak na ní trval, i kdyby mě to mělo stát ucho, pár prstů nebo, nedej bože, celou ruku. To má pak člověk šanci, že jim vyjde ze spárů živý,“ pokračoval v monologu.

Kovář netušil, proč mu pomáhá. Ale každá informace mohla mít cenu života, přistoupil tedy na jeho hru a jen tiše poslouchal.

„Podle mě je zbytečné, aby pacienta s otřesem mozku hlídali dva strážní, ale…“ lékař pokrčil rameny. „… asi mají dost lidí. No, počítám, že zítra přivezou encefalograf a s ním přijde i specialista rozvědky. Proto bych raději už ráno při vizitě konstatoval, že se zdravotní stav pacienta zlepšil a může být propuštěn z nemocničního ošetření.“

S poslední větou lékař otevřel dveře a zmizel v příšeří chodby.

Kovář počkal tři minuty, spustil nohy z postele a opatrně se postavil. Šlo to, sice se mu trochu točila hlava, ale nic, co by se nedalo zvládnout.

Chtěli ho vyslýchat. Pravděpodobně drsně a ne podle pravidel. I když on netušil, jaká pravidla tady platí. Opatrně prozkoumal nemocniční pokoj, který byl jeho dočasným vězením. Jedinou cestu ven představovaly dveře, za kterými podle lékaře hlídali dva strážní, a bytelně zamřížovaná okna. Opatrně vykoukl ven. Naskytl se mu pohled z výšky třetího patra na mizerně dlážděný dvůr ze všech stran ohraničený stěnami domů se špinavými okny. Mohl se nacházet kdekoliv. Někde v Praze v zástavbě z první republiky nebo v Paříži. I tam se našla podobná depresivní místa. Tiše pokračoval v obezřetné prohlídce, pod bosými chodidly cítil hrany špatné dlažby. Na misce vystlané gázou našel nůžky a pár malých skalpelů. Nástroje však nechal na místě, neměl je kam schovat a pokud by je objevili, jen by si přihoršil. Až dojde na nejhorší, pořád se mohl spolehnout na své ruce. Holé ruce. Víc ho zaujaly přihrádky s léky. Objevil několik druhů takzvaných drog pravdy: skopolamin, sodium amital, digitalin, MDA. Většina z látek mohla při nesprávném dávkování zabít a všechny poškozovaly zdraví. Na humánnost se tu opravdu nehrálo. V úplně spodním šuplíku našel na čtyřikrát přeložené noviny. Jmenovaly se Fronta dneška a jejich design připomínal nejběžnější denní tisk, současně však byl nějak jiný. Datum bylo předvčerejší, alespoň tak si to pamatoval on.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 001 Pašerák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.