Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Zuzana Pospíšilová

O beruškách

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5147. publikaci

Ilustrace Mgr. Cecílie Černochová (www.cilia.wz.cz)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a elektronická verze Antonín Plicka
Návrh a realizace obálky Antonín Plicka
Počet stran 80
Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Illustration © Cecílie Černochová

ISBN 978-80-247-4604-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7720-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-7721-4 (ve formátu EPUB)

Parádnice Adélka

Pospíchejte, neboť dnes

broučkové prý mají ples.

Všechny slečny parádnice

prohlíží své šperkovnice.

Nové šaty chtějí mít,

broučkům se tak zalíbit.

Není divu, že i Áda

parádí se velmi ráda.

Dneska chtěla Adélka

bleděmodrá křidélka.

„Červených mám víc než dost,

chci nějaký vzácný skvost!“

Prohlíží si svoje krovky,

myslí nejdřív na voskovky.

Má jen jednu nehezkou,

chce však modrou nebeskou.

Proto všeho jen tak nechá,

do obchodu rychle spěchá

prodavači vysvětlit,

co chce dneska nakoupit.

Ten ochotně přikyvuje,

modré z nebe naslibuje.

Barvičky jí zdarma dává,

na cestu jí ještě mává.

Ze sálu už sladce zní

něžná hudba taneční,

broučkové pak k tanci zvou

dívky, jednu za druhou.

Adélka má spoustu práce,

nesmí proto čas moc ztrácet.

Štětce v barvu namáčí,

ať má krovky jinačí.

Na nebe už měsíc stoupá,

Adélka se v křesle houpá.

Nemůže hned sálem plout,

musí nechat krovky schnout.

Všichni se už dobře baví,

smějí se a hezky slaví,

poskakují zvesela,

když vtom vejde Adéla.

Stále čeká na obdiv.

Ale co to? Jaký div?

Nechtějí ji vyzvat k tanci

ani malí svatojánci.

Nikdo si jí nevšímá,

i když modré krovky má.

Tanečníků chtěla stovky,

tak jí zlostí zrudly krovky.

Jak chtěla Alice sněhovou sukýnku

V roztomilém domečku

u pěkného stromečku

bydlí malá Alička.

Je to broučí holčička,

která ráda obléká se

víc než všechny jiné, zdá se.

Tu chce mašli nachovou,

tu zas pentli mechovou.

„To rozmarné potěšení

v zimě ovšem k mání není!“

posteskla si Alice.

Byla smutná velice,

ale jenom okamžik,

než slyšela venku křik.

Vykoukla ven z okýnka,

usmála se zlehýnka,

vyběhla ven ze dveří.

Kouká na to pápěří,

co se lehce vzduchem nese,

nedočkavě už se třese.

Venku mrzne, až vzduch zvoní,

po nebi se vločky honí.

Mají bílé šátečky

a na šatech kraječky.

V nich, když k zemi padají,

do řady se skládají,

až je všude slyšet smích,

jak se válí v závějích.

Alice hned zatoužila

v kraječkách být celá bílá.

Přestože ji studí prsty,

nabrala si plné hrsti

bílých vloček s krajkami

a vmžiku je u mámy.

Sladce prosí maminku,

ať jí spíchne sukýnku.

Maminka se zasmála,

když ta krása roztála.

„Vždyť sněhovou sukničku

měla bys jen chviličku!

Do komory ale zajdu,

kousek krajky jistě najdu!“

Tak Alice do večera

krásnou bílou sukni měla.

Jak si Anežka sedla na ježka

Na podzim, když listí padá,

Anežka jen těžko zvládá

zametat a hrabat, rýt,

nářadí vše uklidit.

Stále chodí na zahrádku,

chce dát všechno do pořádku.

Brzy totiž přijdou mrazy,

a tak jí čas trochu schází.

Žádný div, že únavou

stojí sotva na nohou.

Ráda by si poseděla.

Ale kde? To nevěděla.

Viděla ji ovšem myš,

která přišla o chlup blíž.

Škodolibě ukázala

na klubko, jež dobře znala.

Beruška si tedy sedla.

Najednou však celá zbledla.

To proto, že Anežka

sedla rovnou na ježka.

Myška, ta se jenom směje,

břicho se jí smíchy chvěje,

dokonce i smíchy pláče,

až vzbudila bodlináče.

Ježek se jen chvíli diví,

nechápavě na myš civí.

„Je tady snad něco k smíchu?“

rozléhá se věta v tichu.

Ježek funěl jako vlak,

dupal jako náklaďák.

Rozběhl se jak sto koní,

po zahradě myšku honí.

Závod skončil za chviličku,

když provedla myška kličku.

Do díry pak ladně skáče,

převezla tak bodlináče.

Aniččiny bačkůrky

Andulka, když chodí bosa,

tak ji v trávě studí rosa,

a proto by ráda měla

bačkůrky, co dávno chtěla.

Uvnitř ať jsou teploučké,

podrážky dost měkoučké,

ať jsou krásné na pohled,

krásnější než celý svět.

„Kde takové ale vzít?

U ševce je nechám šít!“

Prošla kolem starých stromů

a hned míří k ševci domů.

Co na srdci, to mu poví.

Švec má přitom pohled snový,

jenom mlčky přikyvuje,

tiše z dýmky pokuřuje.

Aničce pak přeměří

nožku letmo od dveří.

„To já hravě dovedu,

přijď si pro ně ve středu!“

Andulka se těší moc,

nespí z toho celou noc.

V kalendáři stále hledá,

kdy už bude příští středa.

Když nadešla pravá chvíle,

vstala ten den obzvlášť čile

a jde k ševci do komůrky,

chce se zeptat na bačkůrky.

Švec se tomu nejdřív smál,

pak jí botky ukázal.

Berušce se tají dech,

bačkůrky jsou samý mech.

Anička je vyzkoušela.

„To jsou ony, ty jsem chtěla!“

Radostně teď celá září,

chodí v nich jak na polštáři.

Bačkůrky teď denně nosí,

nebojí se deště, rosy.

Bohdan a Božena straší

Brouček Bohdan s Boženou

hráli spolu honěnou.

Dováděli, honili se,

na louce a taky v lese.

Bohdanovi oči svítí,

nechce, ať ho Božka chytí,

a tak běží, co jen může,

až upadl do kaluže.

Od bláta je umazaný,

vypadá teď k nepoznání.

Rozhlédne se, rychle vstává,

na útěk se opět dává.

Když Boženka přichvátala,

Bohdánka hned nepoznala.

Nehnula se, jenom stála,

strašidel se totiž bála.

Bohdan to moc nechápal,

k Božence se tedy hnal.

Zeptal se jí: „Co se děje?“

Boženka se strachy chvěje.

Protože se strašně bála,

na útěk se před ním dala.

Lesem letí jako divá,

pořádně se nepodívá,

počítá čas na vteřiny,

až vrazí do pavučiny.

Protrhla ty krásné sítě,

běžela dál ovšem hbitě.

Když ji Bohdan po chvíli

v síťované košili

spatřil mezi kamínky,

chtěl být u své maminky.

Tak moc se náš Bohdan bál.

Ptáte se, co bylo dál?

Hejkal v lese se pak smál,

že strašidla mají bál!

Eliščina sluneční miminka

Když rozkvetly pampelišky

na zahrádce u Elišky,

je to radost pohledět.

Usmívá se celý svět.

Když z teplého pelíšku

slunce hnalo Elišku,

aby se šla podívat,

musela se taky smát.

„Jakpak se to přihodilo,

že se mi tu narodilo

tolik malých děťátek?“

A hned vešla do vrátek.

Pampelišky hladí, hýčká,

až jim blahem těžknou víčka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O beruškách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.