Klára A. Samková

MOJE CESTA ZA SCARLETT

a k tomu něco navíc

Vydavatelství BLINKR

2013

Motto:

Kdysi v pravěku, kdy po světě běhali brontosauři a na naší politické scéně žilo Občanské fórum, bavili jsme se v parlamentním poslaneckém klubu tohoto hnutí o tom, kdo má jakou motivaci ke svému poslancování. Všichni uváděli různé přeušlechtilé důvody. Kolega Miroslav Macek se tehdy usmál a řekl: „Za všechno může špatná četba v dětství.“ Myslím, že sám netušil, jakou vyslovil pravdu. Kdyby nebylo „špatné četby v dětství“, určitě by nevznikly ani tyto zápisky.

© Klára A. SAMKOVÁ 1994

© Fotografie Klára A. SAMKOVÁ 2013

© Vydavatelství BLINKR, Praha, 2013

© Obálka Filip ŠIMONEK, 2013

ISBN 978-80-87579-13-8

Poznámka: tato kniha poprvé vyšla v papírové formě v roce 1994 v nakladatelství ROAD Praha. Vydavatelství BLINKR ji připravilo po redakční a grafické stránce k novému vydání v elektronické formě ve formátech EPUB a MOBI.

MOJE SRDCE V JIŽNÍM SMĚRU
(předehra)

Na půdě u nás doma, v místě, kam vikýřem dopadá proud světla, ve kterém tancují částečky prachu, stojí už léta stará oprýskaná židle. Pochází prý z kuchyně mé prababičky, a přestože je tvrdá a nepohodlná, byla nejoblíbenější židlí mého dětství, dospívání – a vlastně jí je dodnes. Stojí totiž před velikánskou secesní knihovnou.

V jejích policích za barevnými skly bylo ukryto vše, co na půdy starých domů zavane čas nebo co není potřeba ke každodennímu použití. V temných dobách, kdy táta v pracovně pravidelně brblal při poslouchání Hlasu Ameriky a maminka otráveně opravovala dějepisné písemky svého středoškolského žactva a snažila se nekvalifikovat neznalost data založení KSČ coby závažnou neznalost a důvod pro snížení známky, vytrácívala jsem se já na půdu.

Nacházela jsem metry dívčí literatury z přelomu století, dětské knížky čtyř generací, trosky dvou ročníků časopisu Vpřed, klosovky a prapůvodní vydání Rychlých šípů. Příběhy princezny Niny Džavachy, Gabry a Malinky, flossovky a mezi nimi strojopisy samizdatů snad v desátém průklepu. Tím vším jsem se postupně probírala.

Když mi bylo asi šestnáct, všimla jsem si dvou objemných knížek v červené plátěné vazbě. Vypadaly moc tlustě a já jsem na ně neměla příliš velkou chuť. První se jmenovala aspoň trochu lákavě V bouři a druhá Po bouři. To nevzbuzovalo moc nadšení. Název společný oběma dílům – Jih proti Severu – mi taky mnoho neřekl, ovšem jen do doby, než jsem knížku vzala do ruky a otevřela první stránku. Tehdy v Čechách knížka Jih proti Severu příliš známá nebyla.

Po roce 1989 však byla jedním z prvních titulů klasické beletrie, který u nás vyšel, a tak především dívčí srdce se mohla dát vtáhnout do romantického, a přesto tak realistického děje občanské války. Příběh Scarlett a Rhetta, příběh lásky, vypočítavosti, příběh boje proti osudu a příběh velkého pouta k rodné zemi, je příliš podmanivý a příliš pravdivý, než aby se dal označit za pouhou brakovou literaturu.

Ten příběh mne pohltil a knížku jsem odložila až poté, co byly oba svazky přečteny do konce. Vlastně ne, já jsem ty knihy nikdy číst nepřestala a jejich hlavní hrdinka Scarlett se mi stala zdrojem inspirace k mé vlastní metodě překonávání překážek.

Co znamená koule z chemie ve srovnání s hrozivým úkolem vyvézt Melanii z hořící Atlanty! A bolest ze ztracené první lásky je malicherná oproti bolesti, kterou pociťovala Scarlett, když ji Ashley vůbec nemiloval a za zády se jí navíc vysmíval ten padouch kapitán Butler, který vůbec nebyl gentlemanem!

Já vám dám, vy bídáci, když vy na mě takhle, tak já vám ukážu! Chemii si opravím na jedna a chlapi coby komplikační životní faktor mi mohou políbit šos! Řítila jsem se ze schodů půdy rovnou k učebnicím. V průběhu doby mi Scarlett pomohla z mnoha nesnází a já se ji naučila mít ráda – tu zlou, tvrdohlavou a cílevědomou. Ptávala jsem se sama sebe, jak by se ona zachovala na mém místě, co by udělala, jak by čelila mému problému. Poznávala jsem ji víc a víc, rozuměla jejím touhám, nenáviděla jsem její nepřátele a milovala její lásky.

Scarlettinou největší láskou však bylo místo zvané Tara – a to jsem poznat nemohla. Kus země kdesi na hranici divočiny, rudá půda s borovicemi ubírajícími slunce bavlníkovým plantážím. Bílé stavení s alejí dubů, střed světa a smysl všeho.

Když jsem se probrala z pouhého okouzlení románem, které odpovídalo mým šestnácti letům, začala jsem se zajímat, kde by skutečné Tara mohlo být. Držela jsem se své oblíbené literární předlohy a sháněla pořádnou mapu, na které bych našla známá jména: Atlanta, Macon, Jonesboro, Fayteville, Marietta…

Chytala jsem se útržků. Na jihovýchod od řeky Chattahoochee…, cesta z Atlanty do Tara trvala Scarlett povozem den a půl a kůň byl vysílený…, z vlaku vystoupila v Jonesboro… Ano, Jonesboro, odtud to muselo být do Tara nejblíž! Tam na ni čekával Will s bryčkou a cesta domů, do Tara, pak už netrvala dlouho…. Upřeně jsem se dívala do starého atlasu na malinká písmenka kousíček pod tlustým nápisem Atlanta: Jo-nes-bo-ro, nemohlo o tom být pochyb. To městečko existuje. Tak jsem zase atlas zaklapla a strčila ho do knihovny.

Vždyť se psal rok 1989 minus x a naše rodina neměla ani peníze, ani správný proletářský původ, ani známé v bance či na policii, ani nikde jinde, aby se byť na vzdáleném obzoru rýsovala naděje na devizový příslib a cestu do imperialistické ciziny. Nezbývalo než čas od času vzít zavděk oprýskanou židlí před starou knihovnou s řádkou už pěkně ohmataných knih. Přešlo pár let a začal se psát letopočet 1989 plus….V roce plus jedna jsem kuchyňskou židli vyměnila za stejně nepohodlné křeslo ve Federálním shromáždění a Jih proti Severu za návrhy zákonů. Napínavé to bylo stejně a mnohdy šlo i o to, jak uniknout z hořící Atlanty. V roce 89 plus tři jsem stála ve Washingtonu, D. C, a v ruce žmoulala pár set dolarů našetřených ze stipendia. Pubertální sny jsou od toho, aby se uskutečňovaly. Za 3,98 USD jsem si zakoupila silniční atlas Spojených států a za čtyři stovky pronajala auto.

V pátek 20. listopadu 1992, přesně v poledne, jsem do toho auta sedla. Moje cesta vedla přímo na jih, do Tara.

CESTA NA JIH

Jó, to se vám řekne – rentla si kár a odfrčela na jih! Především auto bez automatické převodovky se v Americe těžko najde, a i moje Červená karkulka (rozuměj Geo-Prizm, nic levnějšího nebylo) nebyla výjimkou. Usoudila jsem, že „D“ znamená „drive“, tedy jízdu, „N“ bude neutrál a „R“ zřejmě „return“ neboli zpátečka.

Vyzkoušela jsem to na okruhu od Bílého domu ke Kongresu a vzhledem k tomu, že obě budovy ještě stojí bez viditelné díry ve zdi, lze usuzovat, že můj odhad byl správný. Než jsem se vymotala z washingtonského předměstí Arlington a z šestiproudových dálnic, uplynula hodina a já v chladném podzimním dnu litovala, že jsem si nepřiplatila na auto s klimatizací. Můj rozpočet však byl víc než neúprosný, a tak mne střídavě oblévalo horko a ledový pot.

Obávám se, že spoluúčastníci dopravního provozu z mých prvních hodin na amerických dálnicích si na své nervy museli pustit chlazení naplno. Co kilometr, to nepočítaných dopravních přestupků. Dílčí cíl cesty však byl jasný a podřídilo se mu vše včetně silničních pravidel.

Šlo o to se vyhnout dálnici číslo 95 vedoucí do Richmondu a propracovat se na šestašedesátku. Největší problém spočíval v chybějících názvech měst na směrovkách. Na amerických návěštích jsou totiž uvedena pouze čísla dálnic. Jestliže ale víte, tak jak jsem věděla já, že chcete do Gainesville, avšak samozřejmě netušíte, že se tam dostanete přes pětapadesátku a hned vpravo musíte najet na silnici číslo 495, pak se budete stejně jako já další hodinu vymotávat z naváděčů do washingtonského předměstí Pentagon City, pojmenovaného po slavném velitelství US Army. A ani Gainesville, ani jiného jména se nedopátráte. Musela jsem proto zastavit na okraji dálnice a vyzkoumat všechna příslušná dálniční čísla. Bylo to při mé cestě poprvé, ale zdaleka ne naposled. Když jsem konečně přišla na to, kudyže se kam jede, a dostala se na vytouženou cestu, objevila se další z amerických dálničních záludností. Čísílko už souhlasilo. Co nesouhlasilo, byla písmenka. N, to je north, sever, a dálnice takto označená míří pochopitelně na sever, kam jsem nechtěla. Samozřejmě jsem stála právě na ní. Potom byla druhá možnost, W, west, tedy západ. Řítila jsem se tedy přesně opačným směrem. Než jsem našla výjezd, než jsem z něj vyjela, než jsem našla opačný nájezd a než jsem na něj najela a vydechla si, že teď už snad doopravdy mířím tam, kam chci, uplynula vesele další hodina.

Během ní jsem dostala hlad a navíc začala toužit po jisté místnůstce označené panenkou. Naštěstí jsou americké dálnice stavěny na americké rozměry a ty předurčují, že můžete být na cestách dlouhé dny a týdny. Okolí dálnic i větších silnic proto motoristy bohatě zásobuje vším, co by případně na nich mohli potřebovat. Určitě zde najdete spoustu příležitostí k jídlu. McDonald's Big Mac, což jsou hamburgery, Waffle house, Pizza Hut s červenou střechou ve tvaru klobouku, specializovaný na pizzy, a nejvznešenější Kentucky Fried Chicken, kde se dostanou i hory nejrůznějších zeleninových salátů. Kuře zapékané v pikantním těstíčku a prodávané v krabičkách s obrázkem starého bělobradého pána, který údajně tuto pochoutku vynalezl, považuji já osobně za téměř jedinou poživatelnou americkou krmi. Patrně nejstrašnější zkušenost jsem udělala s Waffle house. V něm jsem kdesi před Maconem obdržela za čtyři dolary pečená kuřecí prsa chuti i vzhledu osmahnuté podešve. V těchto labužnických stáncích se podává coca-cola zarovnaná ledem v kelímku velikosti menšího džberu, s víčkem a brčkem, což je pro motoristy moc praktická věc. Komfortně se najíte a vyřešíte i svoje další neodbytné potřeby. Je v nich exkluzivně čisto, voňavá mejdlíčka a všude teče teplá voda. V těsné blízkosti se většinou nachází benzinová pumpa. Tam se dá koupit úplně všechno. Oblečení, kartáček na zuby a další kosmetické potřeby včetně dámských vložek, dětských plenek, tužek, holicích strojků a všemožných nesmyslů k zabavení dětí na dlouhých cestách.

Především tam ale vaří kafe – a to kafe na americké poměry vynikající. V Novém světě se totiž kávou obvykle nazývá něco, čeho by se našinec odmítl byť jen dotknout a vylil by to bez obavy z podstatného ztmavnutí i do zcela čisté vody na nádobí. U nás tomu říkáme dokonalá hrušková voda. U americké benzinové pumpy vám však kdykoliv nalijí čerstvě uvařené a kouřící opravdické kafe. Sušeného mléka si můžete vzít, kolik chcete. Středně velká porce přijde zhruba na sedmdesát centů, což je pořád ještě relativně laciné. Pokud jde o sortiment pumpových obchodů, musím říci, že jeden z nich jsem obzvlášť ocenila. Hned první noc pochopitelně začalo příšerně pršet a byla pěkná zima. Jestli si myslíte, že jsem měla pětadvacet dolarů na nejlevnější motel (tehdy), tak se trpce mýlíte. Spávala jsem po celou dobu své cesty v autě, což vzbudilo nelíčenou hrůzu všech přátel, kterým jsem to vyprávěla. Nechápu dost dobře proč. Za celou dobu jsem nezažila jediný konflikt, a pokud zaparkujete tak jako já, tedy u obchodů či pump, kde je čtyřiadvacetihodinový provoz, nemyslím, že se může stát něco strašlivého. I americké detektivky se odehrávají vždy v nějakých odlehlých skladištích či jiných vylidněných místech, ale tam, kde je neustálý ruch, není kriminalita nijak obvyklá.

Tu první noc jsem měla ve tři ráno za sebou asi 700 kilometrů jízdy a moje myšlenky byly schopny se upínat už jen k představě kelímku horké kávy. V pumpovém butiku jsem ovšem objevila pro zahřátí něco podstatně lepšího, totiž peřinu. Tak jsem si za osmnáct dolarů koupila obrovskou prošívanou přikrývku, a počasí se rázem oteplilo. Než jsem dorazila až k výše popsané oáze, musela jsem jet vlastně celou noc. Z šestadevadesáté silnice jsem zahnula na dálnici číslo 81, a tu jsem už neopustila. Projížděla jsem úpatím Apalačského pohoří a musela si stále připomínat, že do Atlanty to mám skoro tisíc kilometrů a měla bych tam dorazit co nejdřív. Překrásné lesnaté pahorkatiny měnily cestou na jih svoji tvář.

Ve Washingtonu už byl holý pozdní podzim, ale jen o 150 kilometrů jižněji listí na stromech povětšinou ještě drželo. O dalších 200 kilometrů na jih hýřilo jasnými podzimními barvami. Přibývalo také jehličnatých stromů, hlavně borovic. Naštěstí slunce brzy zapadlo a obrysy kopců splynuly s černočernou tmou, takže moje pozornost nebyla rozptylována krásami krajiny. Mohla jsem se soustředit jenom na jízdu. Ze tmy vystupovala jen stará stavení z červených cihel s bílými sloupy v průčelí. Za Greensboro začalo drobně mžít. Jela jsem tou nocí teplého spícího deště a konečně pochopila, co znamená „dlouhá bílá přerušovaná čára“. Byla jak šňůrka se svítícím korálkem mého auta. O půlnoci se z rádia ozývaly staré písničky Beach Boys a Elvise Presleyho. Země jako by měla v kalendáři napsán letopočet zase jen těch 1960 a nějaké drobné, ležela před ní báječná naděje následujících desetiletí.

Klouzala jsem do snění, do vzpomínek na dětství a také na jih. Jižněji, jižněji, přes Severní a Jižní Karolinu, do Georgie, vonící tlejícím listím. Za ranního svítání ke mně vztáhly mlžným oparem ruce mrakodrapů lemujících Peachtreestreet, aby moje srdce už nikdy nepustily ze svého vlídného objetí. Peachtreestreet znamená „Broskvoňová ulice“ a je hlavní tepnou města. To město přede mnou byla Atlanta.

JONESBORO

Před Atlantou jsem se kvůli propletenosti dálnic dopustila série dalších dopravních přestupků a nakonec téměř způsobila řetězovou havárii tím, jak jsem náhle a prudce stoupla na brzdu. Zastavila jsem na odstavném pruhu a nevěřícně zírala na tabuli. Docela obyčejně bylo na ní totiž napsáno Clayton county – Claytonský okres. Tak ono to opravdu existuje! To snad není možné! Až úplně ke konci nového pokračování románu Jih proti Severu, nazvaného prostě Scarlett, který napsala Alexandra Ripleyová, se popisuje scéna setkání hlavní hrdinky s Rhettem v Dublinu na plese u královského místodržitele. Ceremoniář přichází ke Scarlett a zve ji k následujícímu tanci s místokrálem. Dáma mu vybraně odpoví: „Je mi vysokou ctí,“ a otočí se s úsměvem k udivenému Rhettovi: „U nás v Claytonském okrese jsme vždycky říkali, že jsme ve vysoké bavlně…“

Já jsem sice v bavlně nebyla, zato v Claytonském okrese ano. Leží těsně pod Atlantou směrem na jihovýchod a na jeho území se nachází jedno z největších amerických mezinárodních letišť. To vynáší určitě víc než bavlníkové pole. Ostatně nepotkala jsem ani jedno. Bavlna, kdysi zde nejhojněji pěstovaná zemědělská plodina, totiž z Jihu snad úplně vymizela. Dnes je Atlanta průmyslovým supercentrem, v jehož okolí bydlí na šest milionů lidí. Na bavlnu nezbývá místo. Pole nahradily borovicové háje, místo plantážnických stavení stojí kolonie rodinných domků.

Sjela jsem z dálnice a probírala se dobře známými jmény. Ta tentokrát nebyla napsána na bílých stránkách mrtvých knih, ale na živých návěštích ukazujících cestu k živým městům. Fayteville, Lovejoy, Hampton a hlavně – Jonesboro. Moc jsem netušila, kudy právě jedu, jenom jsem využila informace turistického centra při cestě – malinké boudičky nacpané mapami, letáčky, pozvánkami a inzeráty. Mezi jinými ohlašovaly, že se zde náhodou právě tuto sobotu odbývá tradiční vánoční trh, pořádaný jako každoročně dámami z místní Historické společnosti.

Tu založili v roce 1969 ke zvyšování zájmu o významná místa v dějinách Jonesboro a okolí. Jedním z jejích prvních ředitelů byl svého času i pan Stephens Mitchell, bratr jisté paní Margaret, která napsala první dva díly románu Jih proti Severu. Dotyčný spolek koná každoročně ještě dvě další akce – Scarlettin ples a rekonstrukci bitvy u Jonesboro. To válečné dunění jako by doznívalo v městečku dodnes, a když jsem se rozhlížela po jeho malebných historických domech, nabyla jsem pevného přesvědčení, že Jižané nakonec přece jenom vyhráli.

Jonesboro je přepůvabné místo, s ulicemi zaplněnými starými plantážnickými domy pod rozložitými javory a duby. Moderní architektura – zejména nový baptistický kostel a budovy k němu přiléhající – se starému slohu zcela přizpůsobila. Hlavní ulice, která se opravdu jmenuje Hlavní, vede souběžně s železniční tratí. Řada domů obrácená do ní hlavním průčelím přetrvala navzdory válce ještě od dob tvrdohlavé O´Harovy dcery.

Procházela jsem se tou ulicí a za chvíli jsem si byla téměř jistá, že musím Scarlett potkat hned za nejbližším rohem. Připomínalo ji zde totiž všechno. Naproti benzínové pumpě stojí budova místní banky – Tara bank. Druhou hlavní ulicí města je Tara boulevard a v původním nádraží (u kterého musel čekávat Will) je prodejna upomínkových předmětů. Scarlett se zde usmívá na porcelánových talířcích, umělohmotných předmětech všech druhů, tvarů a skutečných i domnělých užití, na hodinách, plakátech, hrníčcích, prostírání – prostě všude. Úplně „uscarlettovaná“ jsem malé kamenné stavení rychle opustila. Kvůli kýčům jsem sem přece nepřijela. To, proč jsem zde, musí být něco jiného. Něco lepšího, krásnějšího, ušlechtilejšího. Něco spojeného s tak vrcholným prožitkem a citem, že přinutilo ženu, která jinak napsala jen pár novinových článků do společenské rubriky místních novin, aby vytvořila dílo tak hluboce lidské a tak prodchnuté citem, jako je „Odváto větrem“. Tak totiž zní původní název románu Jih proti Severu.

Když jsem vyrazila směrem k Lovejoy, dojela jsem k omšelému a nepříliš velkému bílému domu. Ocitla jsem se na Fitzgeraldově plantáži. Tam jsem si uvědomila, že pohnutka, která Margaret Mitchellovou přiměla k vytvoření jedinečného díla, byla obdobná té, která o něco dřív přiměla jistou paní Boženu Němcovou k napsání knížky jménem Babička. Že to byla nekonečná láska k vlasti, citová svázanost s těmi, koho milovaly, a navíc touha zachytit a snad i vrátit šťastné překrásné dny, v nichž připlouvaly příběhy starých k ouškám děvčátek, sedících na jejich klínech. Paní Margareta neudělala nic víc a nic míň než paní Božena. Při vzpomínání prostě jen vzala do ruky pero.

JAK TO BYLO S MARGARETOU

Mezi vším kýčovitým haraburdím, které prodávali na bývalém nádraží a kde už scházel snad jen toaletní papír s podobiznou mé hrdinky, mne upoutala kopa odhozených časopisů. Hrbila se v koutě a turistické skupiny chtivé ulovit do vitrín svých obývacích pokojů něco, co by jim sousedé zaručeně záviděli, ji obcházely plny nezájmu. Novinový papír rozřezaný jen tak halabala byl nadepsán titulem Old Atlanta, tedy Stará Atlanta. Obsahoval přetištěné články z místních novin, staré dobrých sto dvacet let. Zprávy ze společnosti i „zaručené zprávy“, které měly nebo mohly mít nějakou souvztažnost právě ke mnou sledovanému románovému příběhu. Úplně na spodku hromady se krčil polorozpadlý průvodce historickým Jonesboro, téměř ztrouchnivělý nezájmem. V něm jsem se dozvěděla, jak to vlastně bylo.

Ten starý dům patříval Phillipu Fitzgeraldovi, jednomu z prvních, kteří přišli do tehdy ještě divokých a neobydlených krajin. V roce 1851 koupil první pozemky své budoucí plantáže, kterou doslova vydupal ze země. Narodil se v hrabství Tipperary v Irsku a do Spojených států připlul kolem roku 1825. V roce 1837 se oženil s Eleanor McGhanovou z Hamiltonu a postavil pro ni nový dům, v němž s ní vychoval sedm dcer. Podle daňových záznamů z roku 1853 vlastnil 2375 akrů půdy a 35 otroků. Prý to byl nehezký muž. Podsaditý, ale solidní, ve tváři měl vepsány črty zarputilosti a síly. Byl známý svou neohrožeností. Pustil se do rvačky, kdykoliv měl pocit, že právu a spravedlnosti není popřáváno dosti sluchu. Jednou se údajně postavil za mladičkého politika, který vykládal rozvášněnému a poloopilému davu cosi nepopulárního. „Zastřelte někdo toho spratka!“, ozývalo se ze zástupu. Tu se Fitzgerald vyšplhal jako opice na řečniště, vytáhl z holínky nůž a chladnokrevně prohlásil: „Vyříznu srdce každýmu, kdo se toho mladýho dotkne. Jen ho nechte, ať řekne, co má říct.“ Nikdo neměl kuráž chytnout se se starým, který zůstal sedět na jevišti a pohrával si s nožem v ruce. Začínající politik pak mohl klidně dokončit svou řeč – a posléze byl dokonce zvolen.

Pravým opakem Fitzgeralda byla jeho žena Eleanor. Neobyčejně krásná se světle plavými vlasy, hlubokýma modrýma očima a zářivě bílou pletí bez jediné pihy. Všeobecně platila za opravdovou dámu. Zvláštní byl její hlas: zněl prý jako tichá hra stříbrných zvonků. Milovala knihy a poezii, historii a klasickou literaturu. Přitom vedla rozsáhlou domácnost, která se zejména v době občanské války rozrostla o množství osiřelých neteří, synovců a bratranců, stejně jako vdov po vzdálených mužských příbuzných padlých v boji.

Že vám ty postavy něco připomínají? Nezdá se vám, že pan Phillip Fitzgerald má s Geraldem O´Harou společného víc než jen přesmyčku ve jméně, a paní Eleanor se taky podobá literární Ellen víc, než aby to byla náhoda? Však to taky žádná náhoda není! Phillip a Eleanor Fitzgeraldovi byli totiž praprarodiči Margarety Mitchellové. Musela o nich slyšet nesčíslněkrát, když jezdila na prázdniny do starého rodinného domu za svou babičkou Annie Elizabeth a za svými šesti tetami.

Tedy, alespoň dvě tety tam byly zcela jistě: „Mamie“ a Sarah, zvaná „Sis“. Bydlely tam, obě neprovdány, až do své smrti v roce 1930 a měly pověst „svatých žen“, žijících zbožnosti a práci. Stojí za zmínku, že stejně jako Scarlettina rodina byli i Fitzgeraldovi katolíci – jediní v široširém protestantském okrese.

Možná právě podle zbožných tetiček vznikla i postava nejmladší Scarlettiny sestry Careen, která po smrti svého snoubence padlého ve válce odešla do kláštera v Savannah. V každém případě byly sestry Fitzgeraldovy něžné a vážené osoby. Když šly svědčit k soudu, měla jejich svědectví takovou vážnost a byla pokládána za tak čestná, že pře byla pro stranu, v jejíž prospěch se vyslovily, prakticky vyhranou záležitostí. Trochu jiné to bylo s Annie Elisabeth, Margaretinou babičkou. Byla to rázná žena Scarlettina rodu. Určitě by neváhala projet hořící Atlantou až domů – vždyť sama udělala něco velmi podobného. Možná, že právě její udatnost a její čin byly předobrazem Scarlettiny odvážné cesty.

Stalo se to v létě 1864, za postupu Shermanovy armády. Macon, do kterého se Anna Elisabeth uchýlila po dobu války s jednou ze svých sester, byl náhle plný černochů, kteří nevěděli, co si počít s nově nabytou svobodou. Potulovali se v tlupách po kraji a k nim se přidávali yankeeovští zběhové i vojáci jižanské armády, vyměnění za zajatce z opačného tábora. I když se samotná bitva Maconu vyhnula, tlupy rabiátů městu rozhodně nepřidaly na bezpečnosti. Annie cítila, že ona sama i její sestra bezpodmínečně potřebují ochranu. Prošla neohroženě armádou Seveřanů přímo do velitelství Unie a tam osobně požádala generála Wilsona o ochranu svého domu a rodiny. Jak je vidět, obešla se Margaretina babička na rozdíl od románové hrdinky své vnučky i bez koně od toho padoucha Rhetta Butlera. Po válce se Annie přestěhovala do Atlanty. Vzala si pana Johna Stephense z právnické rodiny. Měli spolu několik dětí. Jedno z nich, dívenka, která se 8. listopadu 1892 provdala za Eugena Muse Mitchella, rovněž významného právníka, se jakoby náhodou jmenovala Isabella, ale všeobecně byla přezdívaná May Belle. May je ve staré básnické angličtině překládáno jako „dívka“ nebo „panna“ a Bella je prostě krasavice – ale to Scarlettinou Bonnie, dcerou, nebude mít určitě společného. Ostatně, May Belle byla Margaretina maminka, nikoliv dcera.

Literární historici nacházeli mnoho paralel mezi Margaretinou a Scarlettinou rodinou, i když autorka sama je přijímala velmi nevlídně. Bez ohledu na autorčino chtění je jedno víc než jisté: paní Margareta vzala za základ svého slavného příběhu osud vlastní rodiny. Osud, který nebyl v onom místě a čase nijak výjimečný. Všechny postavy jejího románu skutečně existovaly, a pokud nežily, mohly žít. Jsou živoucí, proto jsou pravdivé. A protože jsou pravdivé, tak je milujeme.

STATELY OAKS

Stejně tak pravdivě působilo i nynější „moje“ Jonesboro, na které pomalu padal deštěm promáčený soumrak listopadového odpoledne. Vydala jsem se ke svému původnímu turistickému cíli. Do míst, kde se měl konat vánoční trh. Tyhle americké vánoční a vůbec „rukodělné“ či „historické“ bazary jsem si opravdu hluboce zamilovala. Barva Vánoc je v Americe červená a zelená, podle cesmíny. Do zelených věnců z chvojí se zaplétají červené stuhy, a ty i s věnci roubí okenní rámy, zábradlí a průčelí domů stejně jako pouliční lampy či vývěsní štíty. V oknech hoří barevné svíčičky a jejich vůně se mísí s odérem sušených květů a eukalyptu, další nedílné součásti americké – a to nejenom vánoční – výzdoby. Všude je plno bělobradých Santa Clausů a obřích punčoch, pěkně štráfkovaných. Na pořádnou nadílku. K tomu připočtěte vše, co se dá vyrobit z proutí, vlny, hadříků, dřívek. Různé krabičky, škatulky, hadrové panenky, andílci, ptáčkové z moduritu a malinkaté pozlacené sáňky. A samozřejmě se nesmí zapomenout na patchwork, umně skládané textilie z drobounkých ústřižků pestrobarevného plátna. Toto vše je pečlivě naaranžováno, barevně sladěno, proloženo zlatým jmelím a opatřeno malilinkatými cenovkami. Při pohledu na ně jsem však doličné předměty honem zase pouštěla z rukou.

Jméno domu „Stately Oaks“ se do češtiny dá přeložit jako „Vznešené duby“. U nich bych se teď ráda na chvíli zastavila. Jak možná víte, nejbližší sousedé O'Harů, Wilkesovi, bydleli na plantáži „Dvanáct dubů“, a také Tara bylo duby obklopeno. Jsou to stromy, které opravdu zastiňují většinu jižanských venkovských stavení. Velmi se však liší od našich dubů. Listy mají uzounké a podlouhlé skoro jako listy vrby. Jen maličké kalíšky žaludů svědčí o tom, že to jsou opravdu duby. Stromy dorůstají obrovitých rozměrů. Někdy se jejich mohutné sukovité větve sklánějí až k zemi, někdy se vypínají svými korunami do výšek třípatrových domů. V parku patřícímu k Draytonově plantáži u Charlestonu roste jeden, kterému se dokonce říká „andělský dub“, neboť jeho rozpažené větve se rozkládají jako křídla. Vůbec nejzvláštněji působí na nich parazitující rostlinky charakteristické dlouhými šedozelenými lístky. Usazují se na větvích, žijí ze vzdušné velikosti, vytvářejí na stromech závoje, které jim dodávají pohádkové vzezření. Rostou jenom na dubech, a ty díky jim připomínají víly s dlouhými vlasy. „Živé duby“ jsou typickým znamením Jihu, jeho krásy, vznešenosti a velebnosti, ale také jeho uzavřenosti.

Stately Oaks byl naopak otevřený až moc. Dům se čtyřmi pilíři ve dvou řadách nad sebou byl – jako téměř všechny domy Jihu – z bíle natřeného dřeva. Tento styl se ostatně udržel až do dnešních dnů a historické staveniště připomíná spíš truhlářskou dílnu pod širým nebem než to, co si pod tímto pojmem představujeme u nás. Hlavním stavebním nástrojem je zde pila, cihel byste se snažili dopátrat marně. I dnes jsou třeba McDonaldovy boudičky stavěny ze dřeva, takže to asi jen ryze plantážnický materiál nebude.

Když jsem četla Jih proti Severu poprvé, divila jsem se, proč byly Scarlettiny pily tak strašně důležité a na co se mohlo tolik dřeva vůbec spotřebovat. Teď když vím, že dřevo je vlastně jedinou stavební hmotou těchto krajů, je vše hned jasnější.

Dům Stately Oaks hraje v Jonesboro zvláštní roli. Právě v něm se totiž pořádají Scarlettiny plesy, i když po většinu roku budova hostí muzeum. Zároveň je i sídlem již zmíněné Historické společnosti. Původně nestál na nynějším místě, byl sem převezen až v roce 1972. V den bazaru byl vyzdoben girlandami chvojí s červenými stuhami, odevšad se ozývaly koledy. U vchodu mi paní v historickém kostýmu podala košíček, abych se mohla vrhnout na nákupy. Přemohla jsem sama sebe a nekoupila jsem si nádherný, leč obrovský eukalyptový věnec s vyřezávanými ptáčky. Nekoupila jsem si ani ten o trochu menší, ba ani malovaného andílka s koudelovými vlásky a zlatými křidélky.

V malém bočním stavení, které bylo v plantážnických dobách obchodem se zbožím smíšeným, mne však postihla finanční pohroma. Nejenže jsem utratila nepředstavitelnou částku osmi dolarů za další knížku o historickém Jonesboro, ale úplný zmatek v mém rozpočtu měla na svědomí další knížka – nu ano, knížka starodávných receptů kuchařek z Jonesboro. Dle tvrzení mého bývalého manžela realizace jejího obsahu zcela ospravedlňuje moji dlouhou nepřítomnost v mé vlastní kuchyni. Mohu proto jen doporučit váženým čtenářkám, aby čas strávený četbou mých kratochvilných poznámek vynahradily svým brblajícím mužům třeba výtvorem dle níže uvedeného návodu. Patří k mým nejúspěšnějším.

Hnědý chlebový pudink

1 šálek strouhanky z tmavého chleba

2 šálky mléka

3 vajíčka

3 lžíce javorového (nerafinovaného) cukru

1 lžíce moučkového cukru

3 bílky

2 lžíce neušlehané šlehačky

Namočte strouhanku v polovině mléka na 15 minut. Smíchejte zbylé mléko, vajíčka, javorový cukr, povařte a přelijte přes namočenou strouhanku. Z bílků, moučkového cukru a smetany ušlehejte sníh. Lehce promíchejte a pečte v mírně vyhřáté troubě asi 30 minut.

Bazar v Stately Oaks pomalu končil a na Jonesboro se snášelo večerní příšeří. Na kraji města se rozprostíraly dva hřbitovy, jejichž náhrobky se zahalovaly mžícím oparem a přítmím. Ten starší, odlehlejší a rozlehlejší hřbitov ochraňoval zemřelé obyvatele Jonesboro od doby, kdy městečko vzniklo. Menší a spořádanější uchovával ostatky více než šesti set padlých vojáků Konfederace, kteří ztratili své životy v nemilosrdné bitvě posledního srpnového dne roku 1864 právě zde! Oba byly dojemné tichou odevzdaností, se kterou přijímaly běh času. V bílých domech kolem nich i v celém městečku se rozsvěcovala světla. Z toho největšího, Bailey House, se ozývala taneční hudba. Vypadalo to na nějakou rodinnou slavnost. Dům byl plný hostí, dívek v hedvábných šatech a mužů v černých smokinzích s motýlky. Pod rozložitým – jistě stoletým – javorem u starého domu stálo letité litinové křeslo. Posadila jsem se do něj a pozorovala bavící se páry, které vycházely na terasu domu.

Možná že se mi to jenom zdálo, ale v jednu chvíli jsem si byla zcela jistá, že se na verandě objevil i Rhett. Opíral se o veřeje domu, nohy nedbale překřížené, jako vždy v dokonalém černém obleku. S ironickým úsměvem pozoroval hemžení v salonu, kde se právě začalo podávat šampaňské. Potom se otočil ke mně, pozdravil dvěma prsty v salutu na znamení, že mě poznává, a rozplynul se ve tmě. I pro mě nastal čas odejít.

A KDO DALŠÍ? BELLA WATLINGOVÁ?

Margaret Mitchellová promítla do své knihy mimo zážitky vlastní rodiny i řadu jiných příběhů. Postava, která se proplétá celou druhou polovinou děje, je Bella Watlingová. Kdo to byl? Jaká to byla žena? Byla to tajná Rhettova milenka? Vždyť, vzpomeňte si, když tenkrát Rhett zachránil atlantské muže, kteří byli členy Ku-klux-klanu a scházeli se ve sklepě bývalého Sullivanova domu na Decaturské silnici, dovedl je do Bellina domu, od jehož zadního vchodu měl klíč! A ten dům, nechť dámy prominou, byl bordel.

Bella prý byla rusovlasá, vyzývavě namalovaná a mluvila prostou angličtinou prozrazující její venkovský původ. Měla však dobré srdce a milovala svou jižanskou vlast stejně jako její počestní spoluobčané. Když Atlanta byla plná zraněných nebožáků, které vlaky přivážely každý den z bitev, odehrávajících se stále blíž a blíž městu podle toho, jak Konfederace ustupovala, když Scarlett s Melanií padaly únavou při jejich ošetřování, když ve městě pomalu nebylo nerozcupované prostěradlo, tehdy zastavila Bella Watlingová na ulici Melanii a předala jí od „svých dívek“ pěkně kulatý obnos. Právě mezi Melanií, opravdovou dámou, a Bellou, která jistě dámou nebyla, se vyvinul jakýsi druh ne snad přátelství, ale porozumění a vzájemné úcty. Zbytek Atlanty Bellu nenáviděl a opovrhoval jí.

Jinak to však bylo se ženou, která se zřejmě stala nebo alespoň by se stát byla mohla – Belliným předobrazem. Psali o ní v mém oblíbeném drbařském plátku „Stará Atlanta“ a jmenovala se Abigail Hendriksová. Byla to slavná postava hor severní Georgie.

Nikdo přesně neví, odkud miss Abigail Hendriksová vlastně pocházela. Zdá se, že přišla odněkud od Nashvillu v Tennessee. Jisté je jen to, že těsně po skončení občanské války zřídila první a jediný kočovný nevěstinec v severní Georgii a snad na Jihu vůbec. Se svými krytými vozy se stala v dobách, kdy bylo i pro muže obtížné uhájit živobytí, prosperující a úspěšnou podnikatelkou. Začínala se čtyřmi děvčaty a velkým černým koněm, na kterém jezdila po mužském způsobu. Svůj personál prý oblékala vždy jen do nejlepších šatů – do samého hedvábí a sametu. Takové krajky a krejzlíky si místní počestné ženy nemohly nikdy dovolit, a také to byl nepochybně důvod, proč nad Miss Abby ženské pokolení v Georgii ohrnovalo nos. Dámská karavana objížděla doly a dřevorubecké tábory v horách, kde muži pracovali od ranního úsvitu do večerního soumraku. Mnozí z nich nikdy neviděli pořádné město a příjezd Abigailiných dívek pro ně byl hotovou senzací. Na začátku osmdesátých let měla slečna Abby už vyjetou asi tříměsíční okružní cestu se stabilní klientelou, vedoucí na sever od Atlanty do Dawsonville, potom do Dahlonegy a zpět dolů do Gainesville. Na každé zastávce s příchodem večera rozbila slečna Abigail vedle vozů stan, na stromy rozvěsila „stavovské“ lucerny a posadila se do velkého křesla před svůj plátěný hrad. Vybírala peníze od četných mužských návštěvníků a zároveň naslouchala novinkám z okolí.

Jednou se prý stalo, že do Gainesville, kde právě její „sociální zařízení“ pobývalo, přišel potulný kazatel. První, do čeho se pustil, byly mužské hříchy. Brojil proti nim v každém svém kázání či proslovu. Pustil se také do boje proti padlým ženám, které přivádějí ty ubohé svedené holoubky rovnou do pekla. Když jednou byl zrovna v nejlepším, otevřely se dveře kostela a dovnitř vkráčela v celé své důstojnosti Abigail Hendriksová. Namířila si to rovnou ke kazateli a v té chvíli by prý bylo slyšet i špendlík spadnout. Zastavila se až před horlivým hříchobijcem a na kazatelnu mu položila napěchovaný váček zlatého prachu.

„Pane, vy víte, proti čemu kážete, a já s vámi úplně souhlasím,“ řekla prý. „Pevně věřím, že tento příspěvek vám pomůže ve vaší dobré a zbožné práci.“ Otočila se na podpatku, a jak přišla, tak odešla. Kazatel vzápětí zmizel z městečka, a zatímco on se nikdy více neukázal, Abigailiny zaměstnankyně konaly i s velitelkou svá tříměsíční turné pěknou další řádku let.

Slečny koneckonců nepřivážely do tehdejších pustin, kde dnes na užší než čtyřproudou silnici nenarazíte, jenom biologickou rovnováhu. Braly s sebou také dopisy a balíčky pro lidi ze vzdálených míst, které měly na trase. Muži se jim neobávali svěřit svůj těžce vydolovaný zlatý prach. Věděli, že ho najdou bezpečně uložený v bance. Kde vládla bída, tam byla i Abigail a pomáhala. Přispívala sirotkům, starým lidem i místním dobročinným spolkům.

V té době byla Georgia zlatokopeckým krajem. Dodneška se zde říká, že hory jsou plné tajných indiánských dolů, zapomenutých, skrytých, jejichž tajemství si původní obyvatelé odnesli s sebou do rezervací a potom do hrobu. Na severu byla Georgia zemí Cherokeeů, střední část drželi Creekové a Seminolové kontrolovali území na jihu okolo

hranice s Floridou. Cherokeeové byli vytlačeni ze svého území už okolo roku 1830, kde se začala rozprodávat jejich půda novým přistěhovalcům, mimo jiné také našemu Geraldovi O'Harovi.

V době slečny Abigail však nebylo po Indiánech už ani vidu, ani slechu – jenom bandy zlatokopů plundrovaly uloupené indiánské doly. Proto také muži většinou platili zlatým prachem. Při jedné ze zpátečních cest, kousek od Dawsonsville, si nějaký přivandrovalec neznalý poměrů dovolil na Abigail a její průvod počíhat. Připravil je o všechny jejich i svěřené peníze a zmizel. Nic mu to ovšem nebylo platné. Abigail pobídla koně, dojela k prvnímu domu v Dawsonville a zaklepala na okenici. Podle informací podaných manželkám počestných občanů dawsonvillských se museli všichni muži městečka, schopní udržet se v sedle, neodkladně, během půl hodiny, účastnit honu vzteklou lišku.

Na konci osmdesátých let odešla Abby „do důchodu“. Usadila se v Atlantě a stala se ženou „vyšší společnosti“, zodpovědně předsedající různým dobročinným spolkům a náboženským společnostem. Atlantští občané sotva tušili, odkud počestná matrona Abigail Hendriksová vzala své jmění, ale bylo jim neobyčejným potěšením pomoci jí ho utrácet. Když zemřela, byla pochována na atlantském hřbitově a na jej náhrobním kameni byl vyryt nápis: „Zde leží Miss Abigail Hendriksová, která měla srdce ze zlata.“

Oaklandský hřbitov, který byl tehdy jediným atlantským místem posledního odpočinku, jsem prošla celý, ale zmíněný kámen jsem nenašla. Je ovšem pravda, že je to velký hřbitov a já jsem ho většinou projížděla autem. Možná se vám to zdá stejně divné jak mně, ale v Americe je velké všechno, tedy i hřbitovy. Není důvod, proč se k poctě zemřelých vléci kilometr pěšky, když k nim můžete dojet. Inu, buď jsem se dívala špatně, nebo jsem nejela těmi správnými uličkami. Zato jsem našla jiný hrob. Na jeho kameni nebyl vyryt žádný epitaf, jen jedno prosté jméno – Margaret Mitchell. Vedle něj někdo vetkl nádhernou rudou růži. Byla z umělé hmoty. Všude kolem kvetly neznámé zplanělé keře a sem tam malý kvítek rododendronu, který si spletl roční období. To se stalo v Atlantě, sto let po Abigail.

ATLANTA

Jaká vlastně je Atlanta sto let po Abigail? Jak vypadá dnes město, o kterém Scarlett tvrdila, že je stejně staré jako ona?

Když sjíždíte k Atlantě ze severovýchodu po mezistátní pětaosmdesáté, otevře se před vámi pohled na rozsáhlou kotlinu. V jejím středu se jako přízraky opalizujících skal zvedají padesáti a víceposchoďové mrakodrapy. Na jejich skleněných trupech se promítá nebe a jejich špice se boří vysoko do oblohy. To je Peachtreestreet, střed města a kdysi jediná skutečná ulice Atlanty.

Také Scarlett si na ní dala postavit svůj velký dům, v němž žila s Rhettem. Dnes je to tepna velkoměsta s více než půl milionem obyvatel, navíc metro spojuje oblasti, na kterých žijí téměř tři miliony lidí. Five Points, kdysi kraj města, kde měl nebohý Charles Hamilton jakési sklady, nemůže už být víc v centru, než je. Jestli Scarlett ty pozemky prodala, jak měla v úmyslu, pak přišla o velké jmění. Protože Five Points je dnes jedinou křižovatkou dvou tras atlantské podzemní dráhy, je to komplex nádraží, obchodů, kolonád a takzvaného „Atlantského podzemí“. Výstavbou oněch zmíněných mrakodrapů se totiž ulice dostala vysoko nad úroveň původních domů.

Zachovalé zbytky, tedy jedna či dvě krátké uličky, spojili architekti v jeden urbanistický celek. Původní prostor mezi průčelími domů zastřešili a v takto vzniklém dříve nadzemním „podzemí“ vytvořili místo pro skrumáž obchůdků, dílniček, atrakcí, hospůdek, restaurací a občerstvení včetně hromady „starožitnictví“ nacpaných předměty, které my vyhazujeme jako „ty staré krámy po pratetě“ nebo obdobně označované neužitečnosti.

Právě v Atlantě jsem si uvědomila, jak velmi se může lišit obsah pojmu „starožitnost“. Jako všude na Jihu můžete si i zde zakoupit zaručeně pravé patrony vystřílené za občanské války, sem tam nějakou důstojnickou šavli a haldy dávných vyznamenání. Kapitolou samou pro sebe jsou staré mapy, litografie a rytiny, u nás považované za tuctové grafiky z konce devatenáctého století, které jsou však zde prodávány za stovky dolarů. Vzpomněla jsem si na podobné tisky, které jsem z nedostatku prostoru a z lenosti nově vymalovat přišpendlila na zdi jisté nejmenší místnůstky u sebe doma. Zjistila jsem, že mi rýsováčky drží na zdi alespoň tisíc dolarů – bohužel, poněkud dislokovaných pár tisíc kilometrů severo-východo-východně.

Když se vším tím harampádím – ale chraň vás ruka Páně to tak nazvat před Američany, sic budete považováni za kulturní barbary, kteří navíc urážejí jejich vlastenecké city – konečně proderete, dostanete se s největší pravděpodobností na coca-colové náměstí. Tady skutečně stojí Svět coca-coly. Opravdu, celý jeden dům, či spíše palác, je věnován jen tomuto perlivému nápoji. Bylo by zajímavé vědět, za co všechno Atlanta coca-cole vděčí. Řekla bych, že za dost, protože zisk, který přinesla svým majitelům a díky tomu i městu, je ohromný.

Coca-colu vynalezl kapitán bývalé konfederační kavalerie John P. Pemberton. Po občanské válce přišel do Atlanty, kde si otevřel obchod – dnes bychom řekli nejspíš s drogistickým zbožím. Mimo jiné také nabízel řadu posilujících nápojů včetně sirupů proti kašli a také „francouzskou vinnou cocu“, uváděnou jako „báječný nervový osvěžující nápoj, posilující, leč neopíjející“. Na svém zboží velmi slušně vydělával, i když jeho hlavními zákazníky byli hráči, podomní obchodníci a železniční dělníci. Jako pohroma přišla prohibice, kterou na sebe Atlanta dobrovolně uvalila v roce 1881. I když se „francouzská vinná coca“ prohlašovala za nápoj „nepřivozující opilost“, byl to její konec. Pemberton to vzal oklikou a u sebe na dvorku svařil v železném kotli nový druh nápoje, obsahujícího jednak kolu z Afriky, jednak koku z Jižní Ameriky – a coca-cola byla na světě. Okamžitě ji inzeroval jako „ideální mozek posilující nápoj“, „ideální prostředek k čištění zubů“ a „ideální nervový posilňovač“. Mýt si zuby coca-colou tak, jak zněl další návod k použití od jejího výrobce, by sice asi leckterým dětem vyhovovalo, nakonec však přece jen zvítězila pitelnost coca-coly. Když se jí zmocnil v roce 1891 marketingový génius A. G. Candler, byla připravena dobýt svět. Dnes se coca-cola vyrábí snad všude a společnost Coca-cola má svoje dceřiné společnosti ve sto šedesáti zemích světa včetně na příklad Zimbabwe a Nového Zélandu.

Ve Světě coca-coly se o ní dozvíte všechno. Potěšíte se jejími starými reklamami, zblízka si prohlédnete jednu plnicí linku a taky se coca-coly napijete, co hrdlo ráčí. Denně se prý tohoto pitiva moderní doby vyrobí dobře 448 milionů lahví (a to mluvím o číslech z roku 1994).

Kromě podniku produkujícího perlivý nápoj a další spřízněné moky je v okolí Atlanty přibližně 1800 různých továren, které vyrábějí přes 3500 druhů zboží včetně letadel, automobilů, nábytku, textilu, chemických výrobků, papírenských výrobků, oceli a železa. Rozvoj průmyslu je obrovský, rozvoj obchodu mu odpovídá. Kdyby Tara bylo opravdické a stálo až dodneška, hned za chatrčemi otroků by končily runwaye gigantického mezinárodního letiště, které je jedno z největších na americkém kontinentě.

Je zvykem, že každý prezident USA odcházející z úřadu nechá postavit knihovnu či dokumentační centrum svého jména, shromažďující především doklady o době svého prezidentování. Jimmy Carter byl z Georgie a Jimmy Carter Centrum v Atlantě je víc než knihovna. Je to opravdu centrum, muzeum a knihovna, obsahující více než 27 milionů dokumentů z doby Carterovy administrativy. Její součástí je také Carterova a Menilova Nadace pro lidská práva. Díky tomuto zaměření je toto Centrum ideálním místem ke studiu především sociálních věd. Pobyt zde je o to příjemnější, že celý areál je mimořádně krásně architektonicky řešen, zasazen v nádherném, pečlivě udržovaném parku. Známý americký miliardář Donald Trump popisuje ve svém životopise situaci, kdy ho přišel už exprezident Carter požádat o jistou částku na výstavbu této knihovny. Trump říká, že mu nikdy nebylo příliš jasné, jak se vůbec Carter dostal na trůn v Bílém domě, protože ho nepovažoval v žádném směru za nijak výjimečnou osobnost. Myslel si to až do chvíle, kdy Carter prezidentské křeslo ztratil a přišel jej žádat o peníze. „Víš, Dony, měl jsem na mysli částku od tebe tak dejme tomu pět milionů,“ řekl údajně s milým úsměvem Trumpovi a přivodil tak tomuto zdánlivě nekonečně bohatému člověku zažívací obtíže. Pět milionů je i pro mnohonásobného miliardáře pěkně velká suma. Inu, je možné být průměrným a přesto získat prezidentské křeslo. Někdy stačí mít nadprůměrné požadavky na své okolí. Tak nadprůměrné, že okolí je zcela šokováno, ale splní je dříve, než si uvědomí, co vlastně činí.

Jestli pan Trump splnil Carterovi jeho žádost, nadhozenou s takovou samozřejmostí, a vypsal mu šek na tu pětku a šest nul, určitě neprohloupil, na Carterově centru je ta suma vidět.

Další středisko, které by žádný návštěvník Atlanty neměl minout, je jedno z hlavních studií největší televizní zpravodajské stanice CNN. Na rozdíl od naší České televize (a jiných – vizí), která je, co se organizace týče, neproniknutelná jako tajemný hrad v Karpatech, bylo možné se do studia CNN už v roce 1994 podívat jako turista do kostela a absolvovat podrobnou prohlídku, která zabrala nejméně hodinu. Provedli vás studii, mohli jste dokonce sledovat právě snímanou relaci, dostalo se vám vysvětlení jak věcí týkajících se organizační struktury CNN a hlavního zpravodajského pořadu Headline News, tak i technických aspektů vysílání. Od té doby se všechno samozřejmě hodně vyvinulo po technické, programové, publicistické a kreativní stránce. Podotýkám, že CNN je televizí soukromou, ale pořád v ní platí „padni komu padni“, stále se v ní sází na osobnosti, jejich přesvědčivost, vlastní přístup a odvahu. Bez ohledu na věk. Nepodléhá diktátu inzerce, přesto jí má dost. Nepodléhá diktátu politiků, přesto v ní chtějí být všichni vidět. Některé věci, jevy a přístupy prostě časem o své hodnotě přesvědčí. Tomu říkám veřejná služba.

Kolikrát mě potom napadlo, když jsem se doma dívala na naše zprávy, že bych byla ochotna přispět pánům ředitelům České televize, šéfredaktorovi zpravodajství a jejich „melody boys“ na letenku do Atlanty, aby se taky trochu vzdělali, jak má zpravodajství vypadat. Napadá mě to dodnes.

Obávám se jen, že některé osoby u nás jsou již navždy nepoučitelné, a nezbývá proto nic jiného, než je prostě k některým věcem nepouštět. Na to se ale našeho národa, přecpávaného televizním bulvárem a také tzv. veřejnou službou, která různá témata veřejného zájmu nejspíše řízeně obchází anebo jejich obraz podává zkresleně, pochopitelně nikdo neptá.

Když zrekapituluji všechen ten ruch a kvas Atlanty, musím ještě dodat, že je to město mladých lidí, kteří se snaží uchytit se a něco dokázat. Atlanta je prostě v Americe velmi v módě. Opravdu by mě ale zajímalo, jak se v Praze ocitly ty spousty mladých lidí z Ameriky, proč je každý druhý zrovna z Atlanty a co dnes dělají. Že by už tehdy začala být v Atlantě moderní Praha?

Atlanta není jenom městem coca-coly, jak by se mohlo z dosavadního popisu zdát. V polovině padesátých let se stala také centrem boje za zrovnoprávnění postavení amerických černochů neboli, jak se dnes říká, Afroameričanů. Začalo to maličkostí. Dne 1. prosince 1955 v Montgomery si jistá černošská paní středních let jménem Rosa Parks, obtížena nákupními taškami, dovolila odmítnout vstát a poskytnout své místo bílému muži tak, jak na to měl stále ještě podle segregačních zákonů právo.

V autobusové dopravě to bylo konkrétně ve zmíněné době zorganizováno takto: vpředu jezdili běloši, vzadu černoši. Uprostřed bylo několik řad sedadel, na něž si mohli černí sednout, pokud o ně neměl zájem někdo z bílých. V tom případě musel vstát nikoli pouze jeden, ale kvůli jednomu bělochovi musela být vyklizena CELÁ ŘADA sedadel, která v tu chvíli dostala status výhradně bílých míst. A paní Rosa nevstala. Dvě další ženy z řady se podřídily příkazu, ona však pouze skrčila nohy, aby dotyčný mohl projít a zaujmout prázdné místo. Řada, v níž zůstala sedět, byla už v dotčeném okamžiku podle zákona určena pouze pro bílé, a tak byla paní Rosa posléze zatčena a odsouzena k pokutě čtrnácti dolarů. Její případ byl významný mimo jiné kvůli tomu, že právě v něm se v odůvodnění rozsudku výslovně poukazovalo na segregační zákon.

Dnes se na USA díváme jako na velmoc nejenom ekonomickou a vojenskou, ale jako i na velmoc ve věcech takzvaných lidských práv. Málokdo si vzpomene, že jenom zhruba před pouhými padesáti lety bylo všechno úplně jinak. Že byly vchody pro černé a pro bílé, veřejná prostranství pro černé a pro bílé, veřejné toalety pro černé a pro bílé a že černošským vojákům, kteří padli za vlast ještě na začátku války ve Vietnamu, byly odpírány pohřby na „bílých“ hřbitovech. Prostě paní Rosa to tenkrát v autobusu vzala úplně z opačného a nevídaného konce, a nechť mají i dnešní muži na paměti, jak nedozírné následky může přivodit přemíra nákupních tašek v narvaných hromadných dopravních prostředcích. Revoluční změny prostě odstartovala upachtěná máma, která si od plotny odskočila nakoupit a měla toho zrovna plné ruce. Po rezolutním činu paní Parksové totiž následoval slavný „autobusový bojkot“, ve kterém černí občané města a posléze i okolních míst odmítli používat autobusovou hromadnou dopravu. Dopravní společnost utrpěla citelné ztráty, protože černošští předáci dokázali zároveň zajistit levnou přepravu pomocí taxikářských firem vlastněných soukmenovci. Na tuto první rozsáhlou akci navázaly protestní pochody, mítinky, shromáždění a stávky. Ty se rozlily jako povodeň po celém jihu, přeskočily na sever, vzaly západ útokem…

Možná se ptáte, jak právě Atlanta s tím vším souvisí, když domov paní Parksové, Montgomery, je v Alabamě, tedy dokonce v jiném státě. Z Atlanty totiž pochází jeden z těch, kteří stáli v čele oněch bouřlivých manifestací a stávek. Martin Luther King Jr. Ten, který neúnavně jezdil z místa na místo, organizoval, zařizoval, vyjednával, povzbuzoval ve chvílích, kdy všichni umdlévali, ten, který nakonec doplatil na svůj celoživotní boj za práva černého lidu svým životem, když byl na shromáždění v Memphisu v dubnu 1968 zastřelen.

Předtím ovšem dostal v roce 1964, ve svých pětatřiceti letech, Nobelovu cenu míru. Byl jejím dvanáctým nositelem z Ameriky, třetím černochem a nejmladším, kdo ji kdy obdržel. Ten poslední rekord byl, pokud vím, překonán v roce 1992, kdy Nobelovu cenu míru obdržela paní Rigoberta Menchú ze Střední Ameriky, bojující za práva svého indiánského kmene.

Martin Luther King byl stejně jako jeho otec M. L. King Sr., kazatelem v baptistickém kostele v Auburn, což je dnes spíše vnitřní část Atlanty než její předměstí. Samozřejmě to byla a stále je část města s naprostou převahou černošského obyvatelstva. Jednou po ránu jsem se zajela na místo narození a působení M. L. Kinga podívat. Řeknu vám, není nad ranní procházku černošským ghettem – to člověku opravdu dodá životní jistoty. Muzeum M. L. Kinga otvírali v devět, já jsem přijela v osm, takže jsem si okolních uliček, plných poházených papírů a plechovek, krámů s polospuštěnými plechovými roletami, chodníků s převrácenými popelnicemi, polorozpadlými vraky aut a sem tam se klátící černou postavou, užila dostatečně. Ale kdo ví, možná jsem byla toho jitra přecitlivělá. Obdobnou scenérii pražského Smíchova s podobně vratkými, jen o pár odstínů světlejšími postavami, jsem totiž snášela docela dobře.

Na jednom rohu na mne začali pokřikovat z auta nějací mladíci. Byli tři. Černí jeden víc než druhý. Prej dobrý ránko, a jestli jedu s nimi. Inu, to opravdu nejedu. „Ty jedna rasistická bílá čúzo, vadí ti, že sme černí, co?“ ozvalo se z auta a já jsem se opravdu namíchla. „Tak za prvé, kdo je čúza, ty uřvanej smrade,“ ječela jsem na ně a vypadala jsem určitě jako fúrie. „A zadruhý! Kdo si myslíš, že seš, frajere! Neumíš se chovat k dámě, a to jak k bílé, tak černé. Nejdřív si zlepšete mrav, sirs, a potom se můžeme bavit o rasismu.“ Tichá ulice byla náhle plná lidí. Všudypřítomné staré dámy se vyrojily snad ze všech dveří, co jich bylo v okolí. Srotily se kolem mě, a mohutně povzbuzovány svými vrstevnicemi v oknech okolních domků, se do mladíků pustily taky. „Jen jim, slečno, dejte, těm nevychovancům!“ „Baba, máte pravdu, chovat se neumí, ta dnešní mládež!“ Rozverní chlapečci si na staré dámy netroufli, a tak s nesrozumitelným brbláním a střílejícím výfukem v přeneseném i nepřeneseném slova smyslu odsmrděli ze scény, která silně připomínala obzvlášť emocemi vypjatou sekvenci z některého Felliniho filmu.

Milé staré paní se daly se mnou do hovoru a ve slabé čtvrthodince jsme probraly většinu nectností dnešní mládeže, a ovšemže především těch mladíků, kteří i dnes vůbec nevědí, co je čest. Když jsem od nich odcházela, několikrát jsem se ještě otočila, abych jim zamávala na pozdrav. Potkala jsem se s jejich sestřičkami na své pouti ještě několikrát a vždy ve mně zanechaly slunečný dojem starých laskavých dam, o kterých s láskou psal i Alex Haley ve svých Kořenech. Jsou namalované, načesané, často s jemňoučkou síťkou na vlasech, se zlatými brýlemi na řetízku a ukecané tak, že znát je Villon blahé paměti, jeho Pařížanky by bledly a zalykaly se mlčením.

Nakonec muzeum Martina Luthera Kinga otevřeli, já jsem v něm utratila patřičný peníz za jeho životopis a další tiskoviny, zhlédla asi padesátiminutový dokumentární film a odešla o pár domků níže, do památníku tohoto zdejšího slavného rodáka. Hned naproti muzeu stojí budova sociálního centra Martina Luthera Kinga. Něco podobného by se mi moc líbilo taky u nás, třeba na onom zmíněném Smíchově. Je ovšem otázkou, zda se mi to podaří realizovat dřív, než mě taky někdo někde přizabije nebo než alespoň dostanu pořádnou nakládačku od nějakých nabušených skinů. Je tady také poměrně slušná možnost, že mne zastřelí nějaký Rom, který dospěje k přesvědčení, že se moc pletu do romských věcí a něco nedělám dobře. Nebo nějaký militant z oblasti lidských práv, že jsem těch soudů ve Štrasburku vyhrála příliš málo. Vlastní smrt by mi sice dost vadila a možná by to mohlo i bolet, ale aspoň bych dodržela – ačkoliv jsem čistokrevná běloška z Brna – g tradici černošského hnutí, jehož předáci byli zásadně vražděni odpůrci ze svých vlastních řad.

Kromě další výstavy a spousty knih o životě a díle slavného černošského vůdce má toto muzeum také exponát ze všech nejsmutnější: totiž hrobku toho, jemuž je věnováno. Velká kamenná rakev stojí na piedestalu uprostřed vodní plochy, vlnky k ní vztahují svoje vrcholky jako kdysi ruce milionů černých Američanů, které reverend King se svými spolupracovníky nakonec dovedl až k vítězství, nesoucímu název Human Rights Act, tedy Listina lidských práv. Byla přijata americkým Kongresem v roce 1964 a 2. července téhož roku slavnostně potvrzena demokratickým prezidentem Lyndonem Johnsonem. U příležitosti podpisu tohoto zákona byl sice M. L. King dokonce pozván do Bílého domu, ale ještě mnoho právních norem a opatření muselo být přijato, než se situace černých občanů Ameriky opravdu změnila. Poslední významný antidiskriminační zákon, kterým bylo zakázáno zohledňovat nějakým způsobem skutečnost, že je někdo jiné rasy než bílé, byl zákon o zákazu diskriminace při prodeji či nájmu nemovitosti. Kongresem byl přijat přesně sedm dní po Kingově zavraždění.

Zda ty zákony byly nejlepší a směřovaly tím nejdokonalejším způsobem ke svému cíli, nelze spolehlivě posoudit ani dnes, po jejich téměř padesátiletém působení. Zdá se, že ne všechny aktivity z šedesátých let přinesly očekávané výsledky. Trpkých plodů svého vítězství se však M. L. King již nedožil. Zabili ho údajně odpůrci z jeho vlastních řad, jak to často bývá. Zanechal po sobě tři děti a manželku Corettu.

Možná i díky jeho smrti pokračovalo „zrovnoprávňování“ černých Američanů směrem, který já osobně považuji za mimořádně nešťastný. Problém soužití černochů a bělochů měla totiž vyřešit takzvaná affirmative action, tedy „kladná akce“. Ta ve snaze dohnat rozdíly mezi rozvrstvením černého a bílého obyvatelstva přijala systém kvót: na každé státní univerzitě, ve státním úřadě, na střední škole atd. musí být určité procento Afroameričanů. Na první pohled to vypadá jako spravedlivé, přímo optimální řešení, ale opak je pravdou. V rámci této politiky se totiž dostali na místa v zaměstnání i ve školách lidé, kteří by se tam na základě svých vědomostí, schopností a zkušeností nikdy nedostali. Ne, Amerika dnes není rasistická země, ani trochu. Pokud tam snad někdo smýšlí jinak, chrání se dát svoje postoje veřejně najevo, protože by ho to s největší pravděpodobností stálo existenci. Jenže… „Na to, že je to černoch, je docela dobrej…“ V Americe se v průběhu posledních čtyřiceti let vytvořila a ustálila dvojí měřítka. Jedno platí pro bílé, druhé pro černé. Pomocí affirmative action bílí dovolili a dovolují, tolerovali a tolerují to, co by nikdy nedovolili a netolerovali sobě a svým vlastním dětem. Tím bílí černé vlastně definitivně znerovnoprávnili, a následně je vyloučili ze své společnosti. Dnes se zdá, že toto vyloučení bylo definitivní a bude se těžko hledat cesta zpět. Podle nejnovějších výzkumů si velká část afroamerického obyvatelstva tuto situaci uvědomuje a důsledkem toho je jeden velmi zajímavý fakt. Politická podpora demokratů americkými černochy je jedna z četných bájí, která se bohužel úspěšně traduje na obou březích Atlantského oceánu. Ve skutečnosti to ale je jenom báje. Vše černé, co není proletariát, případně nezaměstnaní flákači, hází pravidelně do volebních uren hlasovací lístky se jmény republikánských kandidátů. Díky tomu, že v řešení – nebo lépe řečeno v takzvaném řešení černošské otázky – zvítězila doktrína demokratů, nemůžeme dnes sice říci, že Amerika je rasistická země. Je jenom „nepropojená“, společensky segregovaná“ a bohužel i přirozeně segregující.

Takhle jsem tento problém vnímala v roce 1994, kdy jsem napsala text prvního vydání této knížky. Od té doby se situace bohužel ještě více zkomplikovala, a to nikoliv ve prospěch Afroameričanů. Postupem doby se rozdělující mechanismus affirmative action – který mimo jiné odňal černým Američanům veškerou obecně férovou možnost dosáhnout úspěchu za týchž podmínek jako ostatním, a tím jim vzal i všechnu jejich hrdost (pokud si to vůbec uvědomují) – rozšířil na další minoritní nebo takzvaně minoritní skupiny. Jsou to například stále přibývající Asiaté, ženy a handicapovaní občané.

Výsledkem je – abych citovala slovutného pana profesora mezinárodního práva na Binghamptonské univerzitě ve státě New York, pilného cestovatele a spisovatele českého původu Otu Ulče – že „být dnes v Americe zdravým mladým bílým mužem, to je skoro na prokurátora“. Já dodávám, že nejlepší je být černošsko-indiánskou matkou-samoživitelkou a trošinku, úplně malinko pajdat. Při správném uplatnění a zdůraznění všech výše uvedených atributů máte otevřenou kariéru až na nejvyšší místa a nemusíte se přitom ani tak moc namáhat.

Dívám-li se zpět na legislativní blitzkrieg, který pod vedením demokratického prezidenta Lyndona Johnsona zasáhl v průběhu šedesátých let vše, co se týkalo tzv. lidských práv, sociálních podpor a rekvalifikačních programů, nemohu než konstatovat, že i nejlepší úmysly mohou vést přímo do pekla.

Po třiceti letech působení těchto zákonů a vládou podporovaných programů totiž městská černošská ghetta nejenomže nezmizela, ale rozrůstají se. Kriminalita černošské mládeže neklesá, ale exponencionálně stoupá. Pro černošského kluka je stále nejjednodušší způsob, jak přijít k penězům, překupnictví drog. To si člověk stoupne na roh dejme tomu 130. ulice a America Avenue ve východním Harlemu na Manhattanu v New Yorku a prodává. Bohužel často za týmž účelem tam má vystátý důlek někdo jiný, takže nadále bude držitelem důlku ten, který vytáhne rychleji bouchačku a rychleji zamíří. Křivky vykazující počet černošských vrahů a černošských obětí sledují jedna druhou v dojemné shodě – stále směrem vzhůru. Dívky se v dotyčných ghettech věnují neméně výhodnému businessu, rození dětí. Na každého potomka totiž stát přispívá báječnou podporou, z níž může čerpat celá rodina. Navíc se fasují takzvané foot-stamps, tedy poukázky na jídlo, které se ovšem dají rovněž výhodně zpeněžit.

Dobové prameny uvádějí, že po zrušení otroctví byly silnice přeplněné osvobozenými černochy hledajícími svoje rodiny, od kterých byli násilně odloučeni válkou i prodejem na jiné plantáže. Nic nebylo silnější než povědomí soudržnosti černošské rodiny či spíše velkorodiny složené z několika pospolu žijících generací. Dnes je díky „nejlepším úmyslům“ a „humanitární pomoci“ poskytované „hodnými bělochy“ se sociálním cítěním těm „ubohým černošským matkám samoživitelkám“ černošská rodina prakticky úplně rozbitá. Dvě třetiny černých dětí se rodí mimo manželství a jsou vychovávány na útraty státu, pokud se ovšem kvůli zoufalému stavu školství v černošských ghettech dá vůbec o výchově mluvit. Rozvody černošských párů jsou nesrovnatelně méně početné, než by odpovídalo percentuálnímu zastoupení obyvatelstva. Není to však způsobeno soudržností černých manželů, ale tím, že většina párů není sezdána a je naopak velmi nestabilní. Jsem úplně bez sebe, když vidím naši dnešní českou vládu, nazývající sebe samu pravicovou, pod vedením premiéra Klause, označujícího sebe sama jako konzervativce, jak za silné asistence houfu „expertů na romskou problematiku“, zrekrutovaného z řad bývalých sociálních kurátorů, kráčí českou cestou kladné akce. Pod praporem těch nejlepších úmyslů realizuje vůči českým Romům jeden z nejsocialističtějších programů, které vynalezl svět, program, který více než co jiného zavání spíš kulturním pogromem, a který ještě navíc, jak ukazuje americká zkušenost, vůbec nefunguje.

O SOCIALISMU S AMERICKOU TVÁŘÍ

U toho socialismu v Americe bych se ještě ráda pozastavila. Patrně všichni jsme prošli hodinami blábolů takzvané občanské výchovy, v níž do nás obzvláště ideologicky vyzbrojení kantoři cpali nesmysly o různých druzích amerického imperialismu. Ten nejhnusnější ze všech imperialismů byl ovšem takzvaný mccarthismus, který, jak praví encyklopedický slovník Akademie, vydaný v dobách předrevolučních, byl „fašizující směr ve vnitřní politice USA po druhé světové válce, pojmenovaný po senátorovi J. R. McCarthym, který byl zaměřen proti všem demokratickým a pokrokovým projevům, zvláště pak proti dělnické třídě a Komunistické straně USA“. Ve skutečnosti republikánský senátor McCarthy obvinil demokratickou vládu z toho, že na ministerstvu zahraničních věcí pracují mnozí vysocí státní úředníci s komunistickým smýšlením, přičemž tito lidé prakticky formují zahraniční politiku USA. K prozkoumání vzneseného obvinění byla vytvořena zvláštní vyšetřovací podkomise pro záležitosti ministerstva zahraničních věcí a její činnost se stala jednou z opravdu nejhořčejších kapitol americké vnitřní politiky. Komise pochopitelně nezjistila nic a jméno McCarthyho se stalo synonymem pro štváčského blázna, který slyší trávu růst.

Obávám se, že pan McCarthy neslyšel růst trávu, ale měl v mnohém pravdu. Vezměme to od začátku. Spojenci vyhráli druhou světovou válku a začali se dohadovat o novém uspořádání světa. Přesněji řečeno, západní spojenci se začali dohadovat se Stalinem, který nakonec dostal, o co si jen řekl. Jediný, kdo mu kladl odpor, byl britský konzervativní předseda Winston Churchill. On jediný si byl vědom, že poražený nacismus může mít i komunistickou tvář. A ten jako na zavolanou – a jsme si jisti, že někdo jeho porážce opravdu nepomohl? – prohrál na přelomu léta 1945 v Británii volby a byl na ministerském křesle i ve vedení britské delegace na postupimské konferenci vystřídán labouristickým premiérem Attleem, který hrozící konflikt mezi Ruskem a Británií bryskně zahladil. Jak bylo výše naznačeno, podepsal ve prospěch Sovětského svazu vše, co se podepsat dalo. Myslím, že by se to poměrně s úspěchem dalo přirovnat k novému Mnichovu. Tentokrát byl namísto Německu zaprodán Sovětskému svazu nikoliv jeden malý státeček, ale vše, co se nyní zeměpisně scestně nazývá „východní Evropou“. V každém případě od léta 1945 nikdo ani nepípl a Stalin mohl dělat, co jen chtěl, včetně ideologické a mocenské invaze směrem na západ. Tento stav trval až do jeho smrti.

Není velmi pravděpodobné, že tak naprosté nevměšování do svých „vnitřních“ záležitostí si Stalin pojistil i nelegálními materiálními příspěvky, poskytovanými možná i nejvyšším vládním místům jediné mocnosti, která ho mohla doopravdy ohrozit? Otevřete současné noviny a zjistíte, že byl odhalen nejeden špion pracující pro Rusko a bývalý Sovětský svaz, a to na nejvyšších místech včetně CIA. McCarthym navržený vyšetřovací výbor samozřejmě nic nevyšetřil, protože zkoumání měla být podrobena demokratická vláda a administrativa demokratického prezidenta Trumana. Čistě náhodou byla dotyčná komise složena z nadpoloviční většiny demokratů a navíc ji vedl demokratický poslanec Miliard E. Tydings. Míra soudržnosti jakékoliv mocenské skupiny vzrůstá, jak známo, s mírou ohrožení jejích jednotlivých členů, a tak jsem přesvědčena, že demokratická vyšetřovací komise udělala vše pro to, aby možné prohřešky demokratické vlády ututlala.

Kdyby se bývalo potvrdilo obvinění senátora McCarthyho, demokraté by určitě prohráli následující volby v roce 1950. Tehdy sice demokraté ztratili ve Sněmovně reprezentantů 29 křesel, ale stále jich měli o 35 víc než republikáni. V Senátu, čítajícím 90 křesel, měli pak většinu jednoho hlasu. V případě, že by se McCarthyovo podezření prokázalo, byla by reputace demokratů silně a nadlouho pošramocena. Celá Amerika by asi dnes vypadala značně jinak včetně vývoje vztahů k afroamerickému obyvatelstvu. V této souvislosti je zajímavým doplňujícím údajem fakt, že demokraté mají ve Sněmovně reprezentantů nepřetržitě podstatnou většinu od roku 1948 až do roku 1994. V Senátu měli také většinu, s výjimkou let 1980-1986 za vlády prezidenta Reagana. Je paradoxní, že problémy, které se dnes – jak je vidět, dosti marně – pokouší vyléčit Clintonova demokratická vláda, byly způsobeny více než čtyřiceti léty demokratické legislativy, brzděné pouze čas od času vetem republikánských prezidentů. Dalo by se to dobře nazvat vyháněním čerta dáblem.

Nicméně zpět k naší McCarthygate. Dnes, kdy padly nejrůznější zdi a ostnaté dráty včetně těch, které vedou kolem archivu KGB, bylo by načase se poohlédnout v oddělení zahraničních spolupracovníků KGB ze začátku 50. let. Nelze vyloučit, že po prozkoumání všech nalezených podkladů by ze senátora McCarthyho spadla nálepka nenávistného imperialistického štváče a objevila by se tvář člověka unaveného marným bojem, tvář s ironicky smutným úsměvem a dlouhým čenichajícím nosem.

CO S NAČATÝM VEČEREM ANEB POJĎTE S NÁMI DO KINA

Svůj atlantský večer jsem strávila v kině, protože šest dolarů za představení mi připadlo jako ještě přijatelná částka. V tom týdnu uváděli dva nové filmy. Druhý díl Sám doma, ztracen v New Yorku, který dobře známe i u nás, a dále biografii Malcolma X, známého černošského vůdce z šedesátých let. V Americe v 90. letech vypukla úplná „malcolmomanie“, a tak jsem se pochopitelně těšila na ten druhý film. Je příznačné, že i když šlo o velmi dobrý snímek, o němž diskutovala celá filmová i nefilmová Amerika, naši diváci ho měli možnost spatřit až mnohem později v televizích. Firmy dovážející filmy dávají očividně přednost všemožným brakovým akčním příběhům před jednou z mála opravdových filmových hodnot, která byla v USA poslední dobou vytvořena.

Příběh Malcolma X je úplně jiný než příběh dr. Martina Luthera Kinga. King byl intelektuál z „dobré“ a finančně relativně velmi slušně zabezpečené rodiny, vzdělaný, inteligentní, i přes panující segregaci v podstatě velmi integrovaný baptistický kazatel. Společné mají King a Malcolm X pouze jedno – oba zahynuli kulkami svých vlastních lidí.

Malcolma X považovali mnozí, zejména bílí Američané, za převtělení ďábla. Černí Američané ho považovali za člověka, který je bytostně jejich, s jehož životním příběhem se mohli plně ztotožnit. Za člověka, který zvítězil svými vlastními silami nad tím, s čím bojuje i naprostá většina černého obyvatelstva: nad svým kriminálním rejstříkem, nad drogami, alkoholem, absolutní chudobou chlapce z periferního černošského slumu. Malcolmek byl totiž pěkné kvítko a bylo mu velmi, velmi málo let, když vyfasoval pěkný „flastr“ za překupnictví kokainu v Harlemu. Nevzdělaný, pologramotný, nevychovaný a nafoukaný klacek, přezdívaný spoluvězni pro svůj ateismus „Satan“, si odseděl těch roků ve vězení sedm. Z kriminálu vyšel vzdělaný mladý muž jemných mravů, svým chováním i způsobem chůze připomínající černého pardála.

Jednoho dne ho totiž ve věznici navštívil kazatel z muslimského náboženského bratrstva černých Američanů, které vedl náboženský vůdce jménem Elijah Muhammad. Malcolm přijal islám a křesťanství navždy odsoudil jako náboženství, které přivedlo černochy do otroctví, jako náboženství lidí, kteří postavili svoje bohatství na bezohledném vykořisťování jiných, jež pro svoje pohodlí degradovali černé Američany na úroveň obyčejného zboží podléhajícího zákonům trhu, na úroveň černých podlidí.

I v našich zemích má islám velmi špatnou pověst a je automaticky spojován s fanatismem a terorismem. Islám je však náboženství, které snad jako jediné naprosto nerozlišuje ani rasový či etnický původ, ani barvu pleti. Muslim je muslim, vše ostatní je nepodstatné.

Záběry filmu zobrazujícího Malcolmovu pozdější pouť do Mekky jsou hymnem na rovnost a bratrství ve jménu islámu. Na rovnost černého muslima mezi souvěrci nejrůznějších odstínů pleti. Se změnou svého pohledu na svět přijal Malcolm také jiné jméno. Z Malcolma Little se stal Malcolm X. Příjmení „Little“, které přiřkl Malcolmovu předkovi nějaký modrooký otrokářský pseudokřesťan jenom na základě nikoliv rodinného, ale vlastnického vztahu, bylo nahrazeno oním všeobjímajícím „X“. To nahrazovalo pradávné jméno africké rodiny, z níž Malcolm musel původně pocházet, a kterou stejně jako jeho soukmenovci nemohl nikdy poznat.

Malcolmova filozofie byla velmi prostá a velmi přitažlivá. Tvrdil, že takzvaný černošský problém není problém černochů, ale bělochů. Tvrdil, že při takzvané spolupráci černých a bílých na řešení takzvaného „černošského problému“ černí řeknou bílým vždycky jen to, o čem se domnívají, že bílí chtějí slyšet, protože bílí mají veškerou moc a mohou si v podstatě dělat, co chtějí. Malcolm X tvrdil, že vztah spolupráce nemůže existovat mezi partnery, kteří si jsou tak nerovní. Proto žádná takzvaná spolupráce nemůže vést k žádnému takzvanému řešení.

Černoši prostě zůstávají pro bílého muže zavřenou knihou a uprostřed své vlastní komunity mají černí jenom legraci z pachtění bílých, hrajících si na černochy a černošský způsob myšlení. Mimochodem, s Romy to funguje úplně stejně a jsem přesvědčena, že kvůli tomu dopadneme také úplně stejně jako Američané se svým „černošským problémem“. „Bílá“ řešení i řešení s takzvanou „romskou účastí“ jsou odsouzena k nezdaru.

Malcolm X navrhoval vrátit se zpět ke svým vlastním africkým kořenům, ke své afroamerické kultuře, ke své africké hrdosti. Ať si laskavě bílý muž jde kam chce, dělá si co chce, a nám ať dá se svými humanistickými návrhy, soucitem a laskavostí, za kterými se skrývá ve skutečnosti jen pohrdání svatý pokoj. Vystačíme si sami, sami si vyřešíme svoje

problémy, sami překonáme ďábly drog, prostituce, kriminality a chudoby, kteří nás svazují. A teprve až sami vyřešíme tyto problémy, můžeme si podat ruce s bílým mužem jako rovný s rovným. Jediné, co pro nás bílý muž může udělat, je dát nám čas a prostor, abychom to sami dokázali. Hlavně ať už nám, k čertu, přestane svými milodary vnucovat svůj způsob života, o který my nemáme zájem.

To byly základní teze Malcolmovy ideologie. Naneštěstí jeho násilná smrt znemožnila byť i jen pokus o realizaci tohoto přístupu k řešení amerického černošského a celosvětově mezietnického problému. Malcolm X byl zavražděn 21. února 1965, tři roky před Kingem. Bylo mu necelých čtyřicet let.

TAK VÁŽNĚ, CO S NAČATÝM VEČEREM?

Turistický průvodce tvrdí, že v Atlantě večer je nejlépe zajít do některého z mnoha podniků, barů, exkluzivních restaurantů. Prý se to tam jimi jen hemží. Mně zbývalo maximálně na parkovné před zmíněnými zařízeními, a tak jsem raději zůstala na svém oblíbeném parkovišti před nonstop otevřenou samoobsluhou. Mohu vám ale říci, kam bych byla bývala šla – soudě podle průvodců – a jak bych strávila konec dne v Atlantě, mít tak nějakou tu stovku navíc.

Nejkrásnější večer ve dvou si představuji v Anthony's, restauraci vybudované ze starého plantážnického domu. Nachází se na Piedmont Road a velice vám doporučuji, aby se váš společník v Atlantě dobře vyznal, nebo místo gastronomických požitků strávíte večer zíráním do mapy.

Bloudění v tomto městě má svůj nevyzpytatelný půvab spočívající ve skutečnosti, že vám zaprvé žádné mapy nepomohou a zadruhé se všechny míle a míle dlouhé ulice a silnice jmenují „Peachtree“. Rozdíl je jenom v tom, že jednou to je Peachtreestreet, jednou Peachtreeroad – tedy ulice a cesta, dále ještě okruh, ulička, náměstí a tak dále, přičemž na dotyčných mapách je slovo Peachtree – což je česky broskvoň – a další určení rozděleno. Jedno je na začátku ulice, druhé na konci, což v měřítku mapy znamená tak půl metru, a vás proto vůbec nenapadne to dát dohromady. V noci se vám pak bude místo o bílých myškách zdát o broskvoních, a to navzdory tomu, že v celé Atlantě nepotkáte snad ani jeden broskvový stromeček.

Třetí atlantskou specialitou je propletenost všech těch peachtree-cosi, jakož i propletenost všech ostatních ulic navzájem. Když jsem jela ze Stone Mountain Park, ke kterému se ještě dostaneme, do Maconu, o kterém bude řeč taky později, strávila jsem na atlantských silničních šestiproudových obchvatech velmi neutěšenou hodinku. Popraskaly mi při ní všechny nervy včetně zásoby rezervních. Pak jsem to vzdala a na kterési bohem zapomenuté křižovatce jsem se s roztřesenými koleny šla zeptat na cestu jakýchsi velmi nedůvěryhodně vypadajících stánkařů. „No jo, to víte,“ smáli se mi přátelsky, „Atlanta byla zakládaná podle toho, jak šly indiánské stezky a jak běhaly slepice! To musíte doleva, rovně, zase doleva, pak dvakrát vpravo, velký kus rovně, opět vlevo a budete tam.“

Ano. Byla jsem tam. Přesně před odbočkou do Stone Mountain Park, odkud jsem přijela. Věděla jsem už přesně, kudy NEMÁM jet. Jestli nechcete dopadnout jako já s odbočkou na Macon, řiďte se mou přátelskou radou – do Anthony's jenom s domorodcem. Slibují vám prosklenou historickou jídelnu s pohledy do zahrad. Prostory zařízené nábytkem z 18. století – to v Americe znamená z pravěku – stejně jako „lidové“ cihlové salonky s otevřenými krby. Servíruje se prý to nejlepší, co může být, totiž evropská kuchyně. Jehněčí a mořské potvory jsou ale na jídelním lístku také. Široký výběr vín, předkrmů a dezertů.

Další plantážnická hospoda, která se přímo jmenuje The Planters, je údajně na rohu Pearl Street a South Cobb Drive, asi tři a půl míle západně od mezistátní silnice směrem na Mariettu. Domorodec je rovněž highly recommended, neboli vřele doporučován. A mimochodem, nezapomeňte si navzdory společnosti pravého Američana s sebou vzít nějakou tu stovku – dolarů ovšem. Oni totiž ani Američané nejsou všichni milionáři, jak se to traduje v zemích Koruny české. Přes den to je v Atlantě o mnoho jednodušší a vyjde to taky podstatně laciněji. Už jsem popsala coca-colový svět a atlantské „podzemí“. Nejslavnější atrakcí je však zdejší cyklorama.

Vzpomeňte na naši bitvu u Lipan v pražské Stromovce a pak už si cykloramu představíte velmi snadno. Na rozdíl od našich žabařských Lipan je ovšem bitva o Atlantu namalována, nakašírována a naaranžována v úplném kruhu. Stojíte, nebo spíše sedíte v jeho centru, v otáčivém hledišti. Srovnání s naší bitvou u Lipan není jen shoda okolností, protože i atlantské cyklorama postavili dva Rakušané. V každém případě to je působivá podívaná, díky níž začnete konečně rozumět, o co vlastně v boji šlo.

V Atlantě jsou i další muzea, ovšem vstupné do každého z nich bylo kolem šesti dolarů, takže jsem musela vybírat. Vynechala jsem výstavy v centru města a zašla naopak do Muzea města Atlanty. Nachází se až na jeho předměstí v rozsáhlé vilové čtvrti, ponořené do borovicového háje. Dva vkusné pavilony jsou zaplněny historickými památkami na Shermanovo tažení, plány bojišť, zbraněmi, ba je tu i původní vůz seveřanské armády, se kterým vojska Unie vítězně vtáhla do města. Na pozemek muzea je také přeneseno několik původních plantážnických domů, jeden dokonce z doby hluboce předválečné. Vypadá sice jako taková trochu větší chajda ze Slapské přehrady, ale jeho kuchyň mne okouzlila. Byla totiž „jako živá“. Na zdi visela vyuzená slanina, vedle krbu pletence cibule a kukuřice. V krbu plápolal oheň a v kotlíku se vařila voda. Po stole se nezpůsobně procházel perský rezatý kocour. Za chvíli přišla jeho majitelka a strážkyně krbu. Bylo po ránu a v muzeu nebyli jiní návštěvníci mimo mě. Kocour dostal na zápraží mléko a já hrnek s čajem. Sedla jsem si s ním také na zápraží.

Svítilo slunce a za barevnými listy stromů prosvítala další, tentokrát již obytná stavení. Potom jsem objela velkou část vilové kolonie, táhnoucí se nepřerušeně téměř až k Mariettě. Okouzlovaly mne domy rozličných slohů a různého stáří. „Obyčejné“ dřevěné přízemní stavby i supermoderní sruby s celými prosklenými stěnami. Mnohé z nich nesly architektonické prvky klasických plantážnických sídel. Plantáže zanikly, plantážnické domy však zůstaly. Jih zůstal Jihem, tradice zůstala tradicí a jižanská budoucnost bude mít vždy minulost vepsanou ve tváři tak, jako kokety mívaly na tváři posazenou drobnou černou pihu krásy.

JAKÁ JSI BYLA, ATLANTO?

Atlanta za války hořela plamenem a lehla popelem. Ustupující jižanské vojsko vyhodilo do vzduchu prachárnu, ocelárny a zničilo železniční nádraží. To byly ty rány, které tak vyděsily Scarlettinu švagrovou Melanii. Zbytek zlikvidovali Shermanovi vojáci.

Ano, existovalo jakési nařízení, zakazují drancování a ničení soukromého majetku, ale na to všichni raději v tichosti zapomněli. Ve skutečnosti dostalo na sto tisíc mužů mlčky povolení k tomu, aby popustili uzdu svým nejhorším choutkám. Shermanův příkaz zněl, že Atlanta musí být zničena, a za tím účelem byly dokonce vyčleněny dva regimenty vojska.

Jak město dopadlo, ukazuje nejlépe hlášení pana W. P. Howarda, který byl příkazem nového, Seveřany dosazeného guvernéra, pověřen inspekcí státního majetku v Atlantě a jejím okolí. Ve své zprávě ze 7. prosince 1864 píše: „Veškerý státní majetek byl zničen ohněm, spousta cenného materiálu zůstala pod ruinami. Toliko čtvrtiny cihel bude možno použít, jestliže se uchrání před mrazivým počasím… Je tady spousta mosazi, hlavně ze shořelých kočárů, a zbytky nejrůznějších strojů a železničních podvozků… Je zde také nějaká měď z domovních okapů… Městské pumpy jsou zničeny všechny kromě jediné na ulici vedoucí do Marietty. Shořela radnice, veškeré obchodní a krámské domy i hotely kromě hotelu Gate-City… Podle mého zkoumání stojí asi 400 domů, 3200 domů bylo zničeno jen ve vnitřním městě. Když připočteme kdysi hustě zabydlené okolí kolem jádra města, lehlo popelem dohromady asi 5000 domů… Ohni padly za oběť také dvě třetiny stromů v parcích… Zůstal stát Druhý baptistický, Centrální presbyteriánský a katolický kostel mezi ulicemi Mitchell a Peters na Trinity Avenue. Ten poslední zachránil otec O'Reilly, který odmítl opustit své místo, a uchránil tak před yankeeskými důstojníky nejen budovu fary a kostela, ale i věřící, kteří se v něm shromáždili a hledali tam pomoc. Všechny ostatní kostely byly zničeny… Dívčí kolej byla rozbořena a cihly z ní sloužily k vybudování přístřešků na zimu… Všude po městě se válí části vozů, kol, ojnic a tak dále… Mezi křovinami a travou hřbitova se toulají ztracení koně… Ornamenty na hrobech a sochy jsou zničeny a z rakví jsou strhány stříbrné nápisy se jmény mrtvých. Jako vrchol všeho jsou do hrobek nastrkáni yankeeští mrtví…“

Scarlett věděla, proč utíká z města, a zaplať pánbůh, že Rhett tenkrát toho koně sehnal, i když to byla jenom stará herka. To, že se zachránily oba domy, jak tety Pittypat, tak sousední Melaniin, byl téměř zázrak. Paní Merriwethwerová a další „atlantské čarodějnice“, jak je Scarlett nazývala, musely pěkně přiložit ruku k dílu, aby mohly zase bydlet v domech a ne v polorozbořených troskách.

Podívejme se, jaké to přikládání rukou k dílu mělo výsledky. Nejdřív se začaly objevovat dřevěné boudy podél ulic, na kterých byl dříve soustředěn obchod. Obchodníci se vrátili zpět a mnozí s sebou přivezli zásoby, které měli ukryté v bezpečí. Po původu jiných prodávaných předmětů nebylo radno příliš pátrat – stejné to bylo třeba se zbožím Franka Kennedyho, další mužské oběti manželství se Scarlett. Po skončení války se Atlanta opět stala vojenskou základnou a bylo v ní ustaveno velitelství georgijské vojenské divize. Dne 2. září 1865, rok a den poté, co do Atlanty vtáhl Sherman, byla otevřena První atlantská národní banka. Její základní jmění představovalo obrovský majetek 100 000 dolarů. Jestliže tedy podle pokračování Jihu proti Severu dal Rhett své ženě jako rozvodové odstupné půl milionu dolarů, stala se Scarlett opravdu jednou z nejbohatších žen v zemi a její strach o majetek byl oprávněný.

V roce 1866 se hranice města posunuly oproti původní míli od středu, to jest od osobního nádraží, na půldruhou míli. Bylo to první rozšíření města od doby jeho založení. Ve stejném roce se ulice Atlanty dočkaly osvětlení plynovými lampami. Původní atlantská obchodní komora vzala během války zasvé, ale současně s rozsvícením pouličních lamp ji znovuoživil obchodník W. W. Clayton, který se stal jejím prezidentem. Tehdejší sčítání lidu přineslo zajímavé statistické údaje. V obchodní čtvrti působilo nejméně 250 firem, které sídlily už opět ve výstavních cihlových domech. Nemovitý majetek se odhadoval na více než sedm milionů dolarů a cena prodávaného zboží na 4,5 milionu. Populace čítala 10 940 bílých, 9 288 černochů, z toho 928 vdov a sirotků, z nichž 449 zůstalo po padlých vojácích Konfederace. Dohromady tedy město čítalo 20 228 duší.

Shermanovi se Atlantu zcela zničit nepodařilo a Scarlett měla dobrý odbyt pro svoje dříví. Možná, že je prodávala i první černošské univerzitě, která zde byla založena. Díky této instituci, přetrvávající několik desetiletí, měla Atlanta pověst jednoho z nejvýznamnějších center vzdělávání černochů. Koneckonců tolerantní vztah mezi černými a bílými je Atlantě vlastní dodnes a přinesl jí různá prvenství, mezi jiným i zvolení prvního černošského primátora města v USA.

V roce 1867 zahajuje činnost veřejná knihovna a v roce 1868 konečně dosahuje Atlanta svého dlouholetého cíle: z Mildgeville sem bylo přeneseno hlavní sídlo státu Georgia. Vláda se okamžitě usídluje v nedokončené budově opery a vzápětí se stěhuje do areálu, který jí slouží až do dnešních dnů. Pět let potom, co ze starého nádraží zbyly jen trosky, znovu otvírá Atlanta své železniční tratě, spojující město nejdříve s jihem a hned potom přes Charlotte s Washingtonem. V lednu 1872 demokrat James M. Smith se stal guvernérem státu Georgia a celé období nazývané obdobím rekonstrukce a vlády nenáviděných yankeeských zaprodanců se stalo definitivně minulostí. Atlanta se mohla začít rozvíjet do milionové městské aglomerace, kterou je dnes. Scarlett by své město dnes sice nepoznala, ale nepochybuji o tom, že by je milovala. Atlanta je dnes zase tou šarmantní jižanskou kráskou, jejímuž kouzlu těžko odolá muž i žena.

STONE MOUNTAIN

Šestnáct mil na sever, tedy asi třicet kilometrů od Atlanty, pánbůh dopustil a na zemi zůstal ležet šutr. Takový malý oblázek. Valounek. Kamínek. Obvod základny má pěkných pár kilometrů a nad krajinu se tyčí do výše dobrých třiceti metrů. Je to největší kamenný monolit na světě – taky na to vypadá.

Kolem něj se rozprostírá překrásný Stone Mountain Park, plný jezírek, kanálů a průplavů. Kolem kamene – hory – vede úzkokolejná trať vláčku nemotoráčku, ale řádné repliky vlaku z minulého století, který odfukuje pravou, nefalšovanou páru. Na dnešních amerických tratích je pára jevem už opravdu nevídaným. S americkými vlaky to jde vůbec z kopce. Kdysi pomáhaly dobývat kontinent, kousek po kousku, pražec po pražci ukusovaly z Velkých plání a koleje z kalifornského pobřeží jim vycházely vstříc, až se setkaly ve Skalistých horách. Vlaky spojily východ se západem. Podél kolejí rostla města, továrny a šířila se euro-americká civilizace. Dnes už vlaky hrají jen úlohu nostalgických vzpomínek a téměř se nevyplatí po nich převážet ani náklady. Většinu rozvážky dnes zprostředkovávají nákladní letadla, zbytky obstarají obrovské přepravní kamiony, křižující státy po silnicích vedoucích monotónně bud ze severu na jih, nebo z východu na západ. Zatáčky, kudrlinky a drobné místní silničky tu téměř neexistují. Navíc je osobní vlak podstatně dražší než autobus.

Je pravda, že vlak zvládne třeba trať Washington – New York za tři a půl hodiny s veškerým komfortem. Autobusem to trvá pět a půl hodiny, nebo taky šest, a sdílíte v něm společnost s těmi opravdu nejchudšími černochy se spoustou uřvaných dětí. Upadnout společensky níže než k cestování autobusem společnosti Greyhound už v Americe téměř není možné, ale pro Čecha má jednu nepopiratelnou výhodu. Autobusová jízdenka na výše uvedené trati stojí pětadvacet dolarů, zatímco vlak schlamstne nekřesťanských šedesát baků, ani nemrkne.

Koneckonců, černoši i Češi, oboje začíná na „č“, a co se finanční situace týče, Češi v Americe mají tak hluboko do kapsy, že si se svými spolupasažéry nemají co vyčítat. Cestu americkým autobusem musíte brát jako sociologický výzkum, třeba ta mimina přestanou časem tolik vyvádět.

Pozorovat výletníky nasedající do vláčku na hlavním nádraží v Stone Mountain, které je opět přesnou replikou starých nádraží, je také sociologický výzkum, ovšem takzvaných středních vrstev. Ty se většinou vyznačují značnou tělesnou oplácaností. Myslím, že jednou z hlavních příčin tohoto obecného jevu je, že do garáže se ve správném průměrném americkém domečku vstupuje z kuchyně. A od té kuchyně odjedete autem kamkoliv, třeba jen za půldruhého rohu na nákupy. Tam dáte auto buď do podzemní garáže, nebo ho postavíte na parkoviště hned vedle supermarketu a ujdete asi těch padesát kroků, abyste se dostali do hangárů nacpaných neuvěřitelným množstvím poživatin naprosto jakéhokoliv druhu a původu. U největších a nejsprávněji nejameričtějších supermarketů se regály o tři hlavy vyšší než vy sbíhají v dálavách, podávajíce pádný důkaz o zákonech perspektivy.

Další význačný pohyb správného Američana spočívá v objíždění těchto regálových plantáží s obrovským nákupním vozíkem. Já se na něm většinou vozila a odstrkovala se jako na koloběžce. Nikdo nic nenamítal, ledaskdo to dělá stejně jako já a ulice mezi horami jídla jsou tak široké, že se všichni bezpečně vyhnou. Průměrný Američan nakupuje najednou na celý týden a naplní dva až tři takovéto košíčkové karavany. Ledničky amerických domácností připomínají mírně přerostlé šatníky po babičkách. S nákupem rozměrů pyramidy se ovšem stejně tloustne, i když je všechno „low fat“, neboli nízkotučné, popřípadě „no-fat“, tedy bez tuku. A to, i když jsou na každém jogurtu pečlivě vypsány kalorie i složení živin, i když do sebe lijete coly pouze „diet“. Obzvláště jedinci postižení sklony k obezitě, jako třeba já, kynou od okamžiku, kdy se na ty haldy jen dívají.

Když vzpomínám na Ameriku a připomínám si, co mi v Čechách z ní nejvíce chybí, dostávám se i k jedné tak prozaické věci, že je skoro ostudné se k ní přihlašovat. Je to „frozen jogurth“ a navzdory svému jménu je úžasnou ovocnou zmrzlinou vyskytující se v téměř nekonečném množství druhů. Je nejenom laciná, ale navíc bezuzdnou konzumací obrovského litrového kelímku naplněného tímto lahodným obsahem do vás vpraví tak maximálně sedmdesát kalorií. Přejíst se zmrzlinou a hubnout – tomu říkám život. Až tenhle druh pochoutky dorazí přes oceán, budu už postrádat jenom prášky proti hladu, které jsou také na pultu každé drogerie, a co se týče konzumních statků, žádné další produkty Ameriky už nebudu postrádat.

Mimochodem, když byla řeč o coca-cole a také o tloustnutí, obzvláště záludné jsou prodejny McDonald's. Neznalá poměrů jsem přikývla na dotaz, zda chci velkou colu, a obdržela jsem kýbl dotyčného nápoje, přiklopený víkem a s vetknutým brkem velikosti menšího vodovodního potrubí. Vše, co je pod litr, má právo se nazývati „medium“, tedy střední. Vše „large“, tedy velké, nabývá rozměrů proporčních ke Stone Mountain. Nebýt to v Americe, řekla bych, že je to v Rusku, kde, jak známo, jsou největší i trpaslíci.

V Čechách i po těch letech máte po jídle v „mekáči“ i po pozření těch největších porcích, dražších než oběd v restauraci, hlad a žízeň. Útěchu vám nabízejí jen dobře zaplácnuté žaludky vašich potomků, jimž to jakžtakž stačí. Obzvlášť půvabně jsou těmto mamutím rozměrům pitiva přizpůsobena americká kina. Opěrky křesel jsou rozšířeny do placiček zvících talířů. V nich je patřičný důlek, do kterého váš kyblík, chránící vás před uhynutím žízní, přesně zapadne. Ke správnému kinovému vybavení patří ještě pytel pražené kukuřice, pokud možno přelité rozpuštěným a ještě lépe přepáleným máslem. V promítacích sálech, stejně jako v dnešních českých multikinech, je dovoleno šustit, chroustat a mít nohy na opěradle sedadla před vámi, protože promítací sál je stejně dimenzován pro patnáct set lidí a vás tam není víc než sto. Sedíte si, chroupete pop-corn, slupky nedostatečně propečené kukuřice vyplivujete na zem, zapíjíte to colou, až se pěkně promlsáte k té středostavovské oplácanosti měnící se v středostavovskou kredencióznost. Ta kupodivu postihuje i docela mladé lidi a podle mého názoru nemůže být následkem ničeho jiného než kontinuální všežravosti. Když se náš vzorový středostavovský Američan trochu finančně zmůže, zahájí snahu o likvidaci nadbytečných desítek kilogramů. Jako všichni se pustí po ránu do běhání, joggování, chození do fitness-center a držení jedné z milionů všude neustále inzerovaných diet. Kvůli tomuto cvokaření si v těsně předdůchodovém věku užene infarkt, a pokud ho přežije, užívá si ještě pár let a dospěje k logickému závěru, že nic nestojí za nic.

Přestane tudíž držet dietu, kterou nyní skutečně držet má, a přestane počítat kalorie, které by počítat právě teď měl. Za pár let ho to klepne znovu a stane se prvkem naplňujícím neradostné statistiky Spojených států, kde mezi příčinami úmrtí jsou infarkty na nejčelnějších pozicích. Život průměrně úspěšného Američana bude u konce.

Před definitivním odchodem do věčných lovišť musí ale každý správný středostavovský Američan absolvovat alespoň jeden Disneyland a taky ten Stone Mountain Park neboli Park kamenné hory, od kterého se svými zabíhajícími myšlenkami pořád jaksi vzdaluji. Nádražíčko historického vláčku je situováno rovnou pod největší atrakcí parku, totiž pod obrovským reliéfem. Uvádí se, že je největší na světě: je zhruba devadesát stop vysoký, téměř sto devadesát stop široký. Zvládnout americké míry a stupně je nad moje možnosti, a tak například kvůli tamnímu počítání na stupně Fahrenheita nikdy nevím, jestli vylezu ven do vedra nebo do zimy. Se stopami je to podobné, ale pokud vím, stopa je asi třicet centimetrů. Na výšku vám tedy ten kamenný obrázek vyjde něco kolem 27 metrů a na šířku asi 57 metrů. Reliéf znázorňuje tři postavy na koních, jižanské generály Roberta E. Leea, Jacksona a Jeffersona Davise, který byl také prezidentem Konfederace. Kdo to tesal, dynamitoval, frézoval a odlamoval, a jak dlouho mu to trvalo, to opravdu nevím. V každém případě se teď nad krajinou tyčí tři jezdci a přehlížejí svým kamenným zrakem místo, kde plály bitvy té nejstrašnější a přitom jediné války, která se odehrávala na půdě Spojených států. Jižané tenkrát sice prohráli, ale jejich sláva je věčně živá.

Stejně tak je živý i obchod se suvenýry nejneuvěřitelnějších druhů. Neodolala jsem a zakoupila předmět, který kromě toho, že je dokonalým kýčem, může být alespoň užitečný — totiž hrnek s obrázkem Scarlett. Vypadá na něm chuděra příšerně.

ŠKOLA ZÁKLAD ŽIVOTA

Když jsem se začala šplhat na obrovský balvan, bylo mi smutno, a přidala jsem se proto k velmi neamericky a oproti tomu, co jsem vylíčila výše, velmi nestředostavovsky vypadající rodině. Skládala se ze sportovně a opáleně vyhlížejících rodičů a tří synů ve věku třináct, devět a sedm let. Pocházeli z jednoho z havajských ostrovů, nepostiženého tolik záchvatem turismu. Vyrazili si na rodinný výletek.

Začali v nejsevernějším a nejzápadnějším městě USA Seattlu. Tam si pronajali obrovské dodávkové auto s karavanem a vydali se napříč Amerikou. Stoupali jsme společně po balvanu, který nabýval na příkrosti, a mě napadla impertinentní otázka, kterou jsem si prostě nemohla odpustit a nepoložit ji: „A co – eh – dětičky – co takhle školička? Když už jste na cestě sedm týdnů, další alespoň čtyři budete a máme konec listopadu…?

„Cestování je nejlepší učení,“ zněla strohá a svorná odpověď rodičů i dětí.

„No jo, ale co školní docházka, vy jim to nějak omluvíte?“ zeptala jsem se, patřičně socialisticky zdeformovaná školským systémem.

„Víte, my neposíláme děti do školy. Nedůvěřujeme americkému systému školství. A žádná soukromá škola se nám také nelíbí. Dali jsme se dohromady se skupinou přátel a učíme děti sami – každý něco. Dětí je čtrnáct a jsou nejrůznějšího věku. Každý den navštíví někoho doma a spolu probírají celý den jeden obor. Na konci roku skládají děti pod státním dohledem závěrečné zkoušky – a dosud obstály všechny výborně. Americký systém to takto dovoluje, nám to vyhovuje, děti učení milují a vrhají se po dalším poznání, které je pro ně skutečným dobrodružstvím.“

Nejmladší ze synovské trojice mě začal bouřlivě přesvědčovat, že učit se o jednotlivých amerických státech je úplná blbost, když tam člověk nebyl.

„Třeba tahle hora,“ dodal názorně, „kdybych se tu neplahočil nahoru a jenom se naučil, že měří 825 stop, nikdy bych neřek´, že je tak vysoká, jako teď, když na ni lezu.“

„A jak víš, že dosahuje výšky právě těch 250 metrů?“ zeptala jsem se zvědavě a s obrovským úsilím přepočítávala stopy na metry.

„No přece jsem si to předem nastudoval! Vy si snad nenastudujete nic o místech, kam jedete?“ dodal s výrazem úděsu smíšeného s pohrdáním.

Děti se rozběhly k rozhledně na vršku „kopcobalvanu“, aby se vyšplhaly i na ni, a já se šourala za nimi, dumajíc o americkém školství, které se svým rozkmitem dotýká obou protikladů. Jsou tu příšerné veřejné školy v městských centrech, které okupovala povětšinou černá chudina. Ty slouží spíš jako skladiště na děti. A než do nich drobečci vstoupí, projdou osobní prohlídkou, aby jim byla odebrána alespoň část střelných zbraní, které si s naprostou samozřejmostí do školy přinášejí. Čas od času se podaří nějakému dítku tu bouchačku propašovat a použít, z čehož jsou potom dětské mrtvolky, palcové titulky v novinách a dámy rodu Hillary Clintonové začnou opět, plny těch nejlepších úmyslů, hovořit o nutnosti zlepšení poměrů v dalším odvětví amerického veřejného života, tentokrát veřejného školství. Hillary se ovšem zatím pomocí svého strategického plánu na zlepšení všeobecné zdravotní péče zabývá pouze likvidací amerického zdravotnictví, na školství ještě nedošlo.

Druhým extrémem amerického školství jsou superdrahé a supersoukromé školy, o kterých se však nedá automaticky dovodit, že jsou taky supervynikající. Většinou bývají podstatně lepší než státní školy – ovšem výjimky, a to poměrně husté výjimky – se najdou.

Desetiletý Petřík mých českých přátel z Brooklynu je příkladným žákem jedné takové dobré školy. Ta je sice státní, leč speciální, a Petr ji prostě miluje. Je trošku waldorfská a trošku ne, trošku hudební, trošku výtvarná – a ani trošku stresující.

„Petříku, pojď se dívat, v televizi je pohádka!“ řekla jsem mu jednou.

„Když já tady mám domácí úkol a on má možná ještě jedno řešení, tak tu televizi, Klárko, když tak vypni!“ odpověděl ten mladý muž.

Někdy se člověk prostě nestačí divit, a mně nezbývá než scvaknout knoflík a poslat překrásnou animovanou pohádku do věčných lovišť éteru.

„Ty, Pavle, a proč se vlastně nevrátíte zpět do Prahy?“ ptala jsem se jeho otce.

Petříkův táta je architekt a pracuje v prestižním urbanistickém ateliéru na Manhattanu. Při dnešním stavebním boomu v Čechách by se měl rozhodně v Praze finančně lépe než v Brooklynu.

„A poslat Petříka do českých škol?“ zařičela jemná, něžná a křehká maminka Daniela hlasem lvice střežící své jediné mládě před hady, štíry, nájezdem Marťanů – a českými školami. Není co dodávat. Moji přátelé zůstávají v Brooklynu.

Slezli jsme z kamene zase zpět na pevnou zem a já se loučím se svými havajskými přáteli.

„Až budete mít cestu kolem, určitě se zastavte, my vás vezmeme s sebou do naší školičky!“ znovu mě všichni zvou. „A dáme vám speciální lekci, jak zapomenout na osnovy!“ dodává lišácky otec rodiny. Soukají se do svého silničního korábu a mizí kamsi směrem k Floridě. Jo. Určitě se zastavím. Hnedle příští jaro se tam vypravím svým vlastním soukromým boeingem. Tu školskou lekci totiž potřebuju opravdu naléhavě.

SEN O BÍLÉM DOMĚ

Kromě mnoha jiných atrakcí je v kraji pod Stone Mountain Park i několik starých plantážnických domů, které sem byly přeneseny z okolí a vytvořily svérázný skansen. Možná vás udivuje ta lehkost, s níž říkám: tenhle dům byl přenesen sem a tento dům zase tamhle. Nepředstavujte si, prosím, nějaká monstrózní válcová zařízení, na něž se stavba vyzdvihne a sune se krajinou.

S plantážnickými domy to je stejně snadné jako třeba s našimi lidovými stavbami. Až na opravdické výjimky jsou totiž celé ze dřeva, takže je stačí prkýnko po prkýnku rozebrat a zase stlouct dohromady.

Jak vlastně vypadaly opravdu klasické plantážnické domy, kterým se dnes říká antebellum houses, volně přeloženo „domy předválečné“, přičemž jedinou válkou je zde myšlena ta Jihu proti Severu?

Jak řečeno, byly ze dřeva, ale snažily se ze všech sil vypadat jako kamenné. Například plantážnický dům George Washingtona v Mount Vermontu, kousek od Washingtonu, má do obvodových trámů vyřezané záseky, takže stavba, natřená bílým vápnem, vypadá i dost zblízka jako postavená z kamenných kvádrů. Nesmíte si totiž myslet, že první prezident USA byl nějaký lidumilný demokrat, jak si ho většinou představujeme. Byl to typický jižanský plantážník se vším všudy, tedy i s plantáží – několika sty hektarů polí a pastvin a s domácností s několika desítkami otroků. Ve své době byl jedním z nejbohatších mužů ve Virginii. Otroci bydlívali ve srubových domečcích za „velkým domem“, obvykle tak, aby nebyli moc na očích a byli při ruce. Panské sídlo bylo vždy obklopeno spoustou drobných stavení. K nejdůležitějším patřila kuchyně, která se zásadně stavěla mimo vlastní dům. Důvod tohoto architektonického uspořádání je nasnadě. Vše bylo ze dřeva a v kuchyni se vařilo na obrovském otevřeném krbu. Kamna s plotnou, jimiž byla ve stejné době vybavena každá česká domácnost včetně venkovských stavení v zapadlých vískách, byla v Georgii patentním vynálezem, který tam ještě nedorazil. S takovým topením ovšem mohlo vzplanout kdykoliv cokoliv, a když shořela jenom kuchyně, nebyla škoda tak citelná. V opravdu velkých domech bývala vedle jídelny ještě přípravna, kde se jídlo dalo přihřát, ale nikdy se tam nevařilo. K dalším přídavným technickým stavbám patřila prádelna, udírna a množství dalších hospodářských budov. V hlavní budově byly kromě přípravny a jídelny jenom ložnice, přijímací salon s obligátním pianem a případně pracovna pána domu. S koupelnami to bylo vskutku horší, stejně jako s toaletami. V těchto ohledech zde panoval spíše středověk a ve všem se počítalo s otroky, kteří přinesli – odnesli, vylili – nalili, vypustili – napustili. Ještěže parkety byly naprostou vzácností, a když voda z kádě – rozuměj z vany – vyšplouchla na prkna podlahy, moc se nestalo.

Domy byly na náš vkus zařízeny velmi prostě. Kdejaký kus nábytku průměrné české obrozenecké domácnosti by byl georgijskou plantážnickou rodinou považován za rodinný skvost a ozdobu domu. Kvalifikovaných dělníků – truhlářů, řezbářů a stolařů – bylo málo, a co se nedovezlo přes oceán, to většinou nebylo.

Musím ale po pravdě říci, že Georgia šedesátých let 19. století vůbec nebyla středem ani světa, ani Spojených států, ba ani kraje bavlníkových polí. Byla to spíš odlehlá výspa průkopníků, která teprve čekala na svůj rozvoj. Centrum bavlnářského života bylo v New Orleansu a od něj na sever, ve státech Louisiana a Mississippi. Tam se rozkládaly pravé obrovsky rozlehlé plantáže se stovkami otroků, tam se odehrávaly strastiplné příběhy slavné „Chaloupky strýčka Toma“, tam se tyčily pravé jižanské paláce, z nichž většina existuje dodneška – jako zubožené a opuštěné domy zarostlé travou a křovisky. Místo propadlých stropů je zastiňují obrovské koruny rozložitých staletých dubů. Říká se jim domy duchů a snad v nich opravdu straší – když nic jiného, tak alespoň duch starých zašlých časů, kdy se Amerika teprve chystala ke skoku do budoucnosti.

Až budu velmi, velmi stará, v důchodu, a k tomu bohatá (přičemž splnění posledních dvou jmenovaných podmínek považuji za velmi nepravděpodobné, ba téměř za zhola nesplnitelné), koupím si jeden z těch polozřícených domů s mohutnými bílými sloupy a řeckým štítem v průčelí. Ne, nenechám ho restaurovat velkým nákladem do původního stavu. Vyspravím jenom pár prken na přední verandě, postavím na ně houpací křeslo, posadím se a pak už budu jen pozorovat, jak líně, rozložitě a zeširoka se valí pode mnou v údolí mohutný veletok, pramáti všech amerických řek, Mississippi.

STALO SE TO V MACONU

Už když jsem ve Washingtonu přebírala klíče od auta z půjčovny, tedy když jsem dostala s autem jeden klíč ke dveřím, zapalování, kufru a nádrži dohromady, říkala jsem si: Samková, Samková, jak tě tak znám, ne aby sis zamkla dveře zevnitř, zabouchla si a klíč tam pěkně nechala! Koukej ho mít vždycky pěkně v hrsti, a než vylezeš z auta, podívej se pětkrát, jestli ho v té hrsti máš!

Prásk! S fortelem jsem přibouchla dveře, klíček se houpal ve startéru, auto bylo beznadějně uzamknuté a začalo pršet. Čeho jsem se obávala, opravdu se stalo. Parkovala jsem na kopečku u města Macon mezi dvěma blíže neurčenými starobylými budovami, nikde ani noha, sama s deštníkem, který jsem držela nad hlavou, vyvedena z míry tak, že jsem si ani nebyla schopna vynadat.

Peníze a pas byly pochopitelně rovněž uvnitř. Nedá se nic dělat, budu muset podniknout nějakou ráznou akci. Začala jsem tím, že jsem obešla všechny dveře auta. Držely opravdu všechny a opravdu pevně.

Rozhlédla jsem se po okolí. Napravo ode mne se tyčil mohutný dům s kolonádou vysokých bílých sloupů, pravý prototyp plantážnického paláce. Došourala jsem se k němu. Byl rovněž beznadějně zavřený. Na cedulce vedle dveří stálo napsáno, že byl postaven v roce 1836 v klasickém novořeckém stylu, a to pro bankéře, stavitele a majitele železnic a jednoho z nejbohatších mužů vlastnících bavlněné plantáže, pana Jerryho Cowlese. Až později jsem se dozvěděla, že v roce 1847 byl prodán plukovníkovi Josephu Bondovi, dalšímu z jižanských boháčů. Uvádí se, že tento muž udělal v jižanské Americe největší známý obchod s bavlnou, když prodal 2200 žoků za tehdy nepředstavitelnou sumu sto tisíc dolarů. V nápisu také stálo, že se v tomto domě konal v roce 1887 ples na počest šestnáctých narozenin dcery pana Jeffersona Davise. Kdo je Jefferson Davis, nebylo vysvětleno, ale vzhledem ke zdejší tradici to asi nemohl být nikdo jiný než stejnojmenný prezident Konfederace. Problém je, že v uváděném roce byl pan Davis v požehnaném věku 79 let a zbývaly mu dva roky života. Takže buď to byl čiperný stařík, nebo to byl přece jen nějaký jiný Davis.

Dům vypadal smutně, opuštěně, nedobytně a myslím, že mu taky bylo zima. Ať to s Jeffersonem Davisem bylo jakkoliv, nezdálo se, že by mi mohl bálový dům jeho dcerunky dopomoci k otevření mého auta. Obrátila jsem se proto opačným směrem. Nalevo ode mne stála budova, která působila podstatně přátelštěji. Byla z tmavočervených cihel s bílými ostěními oken i dveří, s nevyhnutelným bílým štítem a sloupy v průčelí. V kamenném pásu na její boční zdi jsem v latinském nápisu porozuměla slovu universitas a moje srdce vytušilo záchranu. Má víra a důvěra v akademické instituce je totiž neochvějná, ba až nezničitelná – obávám se, že se jedná o dědičnou genetickou vadu – a proto jsem s novou nadějí zamířila do bílých bran. Hned ve dveřích mne ovanulo teplo stavovského domova – hle, byla to právnická fakulta maconské univerzity.

Fatální technické problémy nedobytného auta byly odloženy stranou a já jsem si důkladně prošla všechny vývěsky a nástěnky s neuvěřitelným množstvím letáčků, oznámení, inzerátů a vzkazů všeho druhu. Usoudila jsem, že maconská právnická fakulta je milým, liberálním, neuspěchaným a studijně zajímavým místem, na kterém bych si s radostí zopakovala tak dva tři semestříky studia.

Nicméně venku přestalo pršet a bylo zapotřebí čelit tvrdé realitě. Jakési procházející sekretářce jsem koktavě vypověděla svůj příběh cizineckého ztroskotance.

„No tak si zavolejte univerzitní policii,“ odvětila dotyčná osoba se samozřejmostí a jala se pokračovat v procházení, plně soustředěna na konev kafe, kterou nesla v ruce. Ano, to byla bezvadná rada, jenže, jaksi, tedy, že ano, jak? A jaksi, prosím, tedy, kde? A s dovolením, prosím, kohože to mám zavolat? Ach Bože, ti cizinci!, pomyslelo si zřejmě domorodé sekretářské stvoření a uštědřilo mi delší přednášku.

Pokud jsem byla schopna dešifrovat z jejího zcela nepřekonatelného přízvuku, spojeného s jižanskou výslovností spočívající ve spoustě „ou“, „eu“ či „eaou“ a jiných dvojhlásek, o nichž nemá spisovná angličtina ani ponětí, jakousi informaci, říkala mi zhruba toto: Každý areál každé americké univerzity – univerzitní campus – má svoji vlastní policii. Ta bdí nad pořádkem v univerzitním městečku, majetkem jeho obyvatel, jakož i nad jejich mravným chováním. Na veřejných prostranstvích přiléhajících k univerzitě a ve všech patrech univerzitních budov jsou rozmístěny speciální telefony, které spojují dané místo přímo s univerzitním policejním velitelstvím. Žádné číslo se nemusí točit, stačí jen telefon zvednout. Vida, jeden telefonní aparát visel na zdi přímo přede mnou a nad ním bylo palcovým titulkem napsáno: POLICE. Jak může člověk být někdy tak nevšímavý a pitomý!

Rázně jsem zvedla sluchátko a prokládaje své líčení patřičnými jižanskými „ou“ a „eaou“, vypověděla jsem svůj problém ještě jednou. „Fajn, kde parkujete?“ S mírnými obtížemi, způsobenými naprostou neznalostí místní topografie, se mi to podařilo objasnit.

„OK, do čtvrt hodiny vám tam někoho pošleme.“

Do čtvrt hodiny se z mlh vynořilo největší osobní auto, které jsem kdy viděla. Z něj vystoupil ten největší chlap, kterého jsem kdy viděla, a to jak v policajtské uniformě, tak v čemkoliv jiném. Tenhle byl v uniformě, opasek bratru dlouhý tak ke dvěma metrům měl zapnutý na poslední dírku, na hlavě měl posazenu placatou čepici zhotovenou zřejmě za použití dívčí gymnastické obruče. Jeho „povoz“ se pouze tvářil jako osobní auto, rozměry ale měl jako slušný náklaďák.

„To jste vy, ten packal s těma zabouchnutejma dveřma?“ zaburácel na mne z dvouapůlmetrové výšky hromský hlas. „Ano, prosím,“ pípla jsem vedle svého autíčka, které jako by se přikrčilo se mnou. Teď moji „Červenou karkulku“ těma svýma lopatovatýma rukama naloží na střechu svého superkorábu, přiváže ho opaskem od gatí a odveze ho do dílny, kde ho otevře jako konzervu, očekávala jsem s napětím.

Obr byl však rázný muž, zřejmě zvyklý řešit všechny problémy okamžitě a na místě. Ponořil horní půlku těla do propastných hlubin kufru svého auta a vytáhl odtud asi pět centimetrů široký a snad metr dlouhý plechový plát zakončený háčkem. Se zručností vlastní pražské galerce odchlípl palcem gumové těsnění mezi oknem a dveřmi auta, do vzniklé mezery vsunul plát háčkem napřed, několikrát rázně šťouchl – a dveře byly otevřené. Moje radost a vděčnost neznala mezí. Rychle jsem začala z osvobozeného auta vybírat dokumenty osvědčující skutečnost, že násilný akt vniknutí nebyl z mé strany protiprávní. Statečný zachránce ale nechtěl nic. Nechtěl ani pas, ani řidičák, ani smlouvu o nájmu vozu, ba dokonce ani peníze. Nechal si ode mne podepsat malinký papíreček stvrzující skutečnost, že dne toho a toho v hodin tolik a tolik na místě tom a tom otevřel osobě, která o sobě prohlašuje, že se jmenuje Klára Samková, dveře od auta státní poznávací značky té a té. Kdybych bývala byla nahlásila, že jsem Brigitte Bardot, napsal by to tam se stejným klidem jako moje skutečné jméno. Pocítila jsem neodolatelné nutkání hraničící s posedlostí prokázat svoji totožnost, a tak jsem mu vnutila alespoň svoji navštívenku. Pohlédl na ni se skepsí smíšenou s opovržením. „No jo, to jsem si moh' myslet – právník!“ odfrknul si s hlubokým opovržením. Fakt, někdy vám jsou paragrafy úplně na nic. To háčky na kusech plechu bývají podstatně užitečnější.

KŘÍDLA ANDĚLSKÁ

Maconská příhoda ovšem nebyla mým jediným setkáním s americkou policií. Ta nejbarvitější historka se mi přihodila až navečer předposledního dne. Měla jsem za sebou na jeden zátah absolvovanou cestu z Charlestonu přes slavné rekreační přímořské letovisko Myrtle Beach až do Norfolku. Celou trasu neuvěřitelně lilo, o pár set mil severozápadně zuřily opravdické hurikány, které vylily Mississippi i Missouri z břehů a způsobily na americkém středozápadě nejednu hodně tvrdou chvilku.

I v místech, kterými jsem projížděla, bylo jejich řádění pěkně cítit. Klela jsem nepřetržitě celých těch více než osm set kilometrů a oči jsem měla vykoukané tak, že mi po nich zbyly snad jen dvě díry do hlavy. Ve stavu ne zcela příčetném jsem dorazila do výše zmíněného Norfolku, což bylo jen pár kilometrů od mého dílčího denního cíle, Williamsburgu. To je po sousedním Jamestownu, z něhož dnes nezbyla ani ptačí budka, nejstarší dochované místo, na kterém se vylodili angličtí kolonisté, založili tam osadu a začali budovat to, co se nyní nazývá Spojené státy americké.

Půvabné historické městečko se zachovalo v takřka nezměněné podobě a historiechtivými Američany bylo přeměněno ve skanzen, v němž se předvádí „opravdický život“ starých dob. Provozují se tu různá řemesla a drobné atrakce, jako třeba ruční šití, kování koní, v jednom z domečků sídlí švec a na verpánku zatlouká dřevěné floky. Pečení chleba v pravé peci je už taky atrakcí, kterou mladí Američánci, vyrostlí ve světě computerů, vůbec neznají, takže se za těmito pozoruhodnostmi pořádají poutě z celého kontinentu. Měla jsem Williamsburg při ruce na zpáteční cestě do Washingtonu. I řekla jsem si, že se tam také podívám. Zatím jsem však trčela v Norfolku – a pro změnu jsem byla zase jednou ztracená. Do Williamsburgu se totiž jede přes město Hampton tvořící s Newport News, Portsmouthem a s Norfolkem jakési souměstí, v kterém jednotlivá města na sebe navazují, a jenom místní znalec pozná, kde se přesně nachází. Města se rozkládají na opačných koncích sevřené Chesapeacké zátoky a jsou navzájem velmi rafinovaně propletena. Konce zátoky jsou navíc spojeny, tuším, dvěma velmi dlouhými nadmořskými mosty, po kterých se táhnou šestiproudové dálnice. Voda pode mnou, voda vedle mne, voda nade mnou, neboť leje – no, neztraťte se v tom. Podařilo se mi najít kousek nemostní pevniny a úplně zničená jsem zastavila. Kde to propánaboha můžu bejt? Začala jsem roztahovat přehršli různých map. Už to začalo vypadat nadějně, že bych se mohla tak během půl hodiny přece jenom najít, když vedle mne přistálo policajtské auto s blikajícím majákem. Zahoukalo na mě – a to nemělo dělat.

Nervy, po celém dnu obtížné jízdy napjaté k prasknutí, zvolily cestu podvědomé reakce, podle níž houkající policejní maják znamenal vrcholné nebezpečí. Dupla jsem na plyn a přískokem se vyřítila směrem kamkoliv pryč. Zastavila jsem asi po pěti metrech, když jsem si uvědomila, že nejsem na Národní třídě a není 17. listopad 1989. A že za světly nejsou ani vodní děla, ani obušky a že přede mnou není hledání únikových pasáží. Sotva jsem zastavila, rozletěly se vedle mne dveře a u hlavy mi přistála hlaveň solidní bouchačky – jako ve filmu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje cesta za Scarlett.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.