Stacia Kane v nakladatelství

FANTOM Print

DOWNSIDE

Smrtící duchové

Oči mrtvých *

Město duchů *

* Připravujeme

Copyright © 2009 by Stacey Fackler

Translation © Leona Malčíková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-675-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-676-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Cori. Nejen mou nejlepší přítelkyni, ale i nejvěrnější čtenářku. Její nadšení pro tuto knihu v počátečním i pozdějším stadiu mě drželo při práci; její přátelství mě udržovalo v příčetném stavu.

Kapitola první

„A živí se modlili k bohům a prosili o záchranu před armádami mrtvých, jenže odpověď nepřišla. Protože bohové neexistovali.“

Kniha Pravdy, Původ, odstavec 12

Kdyby ten muž před Chess nebyl už mrtvý, zřejmě by se ho pokusila zabít. Zatracení duchové. Rok a půl se nemusela utkat se žádným z nich – rekord Církve při Odhalování.

Teď, když potřebovala prémie víc než kdy dřív, byl tady. Škádlil ji. Vznášel se pár stop nad parketovou podlahou pohodlného předměstského řadového domu Sanfordových v srdci Cross Town. Paže měl založené na prsou a ve tváři znuděný výraz.

„Jste příliš dobrý, než abyste šel tam, kam máte, že, pane Dunlope?“

Duch pana Dunlopa jí ukázal prostředníček. Pitomec. Proč prostě nedokáže přijmout nevyhnutelné?

Podle záznamů byl protivný už za života. Hyram Dunlop, dříve z Westside, bankéř a otec dvou dětí, všichni mrtví. Pan Dunlop měl posledních padesát let odpočívat v pokoji, a ne rachotit v potrubí, házet porcelánem a všeobecně otravovat.

Dobrá. Položila doprostřed pokoje psí lebku, podle kompasu zkontrolovala, že je otočená směrem na východ, a zapálila vedle ní černé svíčky. Při chystání oltáře se pohybovala automaticky, stejně jako tucetkrát, ne-li stokrát předtím. Pak následovala vysoká rozeklaná hůl na stříbrném podstavci, omotaná speciálně vypěstovanými modrými a černými růžemi. Pro pozdější použití položila před lebku pytlík s hlínou z Dunlopova hrobu.

Pár dalších minut jí zabralo seskládání malého kotle na držáku. Pan Dunlop se pohyboval za ní, ale Chess si ho nevšímala. Pokud by ukázala mrtvému strach – nebo jakékoli jiné emoce – koledovala by si o potíže. Naplnila kotlík vodou, zapálila pod ním hořák a hodila do něj trochu oměje.

Kouskem černé křídy označila přední dveře a začala psát i na okna. Schválně prošla Dunlopovou duchovitou postavou, i když z toho nepříjemně mrazilo. Jeho zaťaté čelisti ztratily trochu ze své vzdorovitosti, když vytáhla pytlík soli a začala ji rozhazovat kolem. „Tohle bude nejspíš bolet,“ poznamenala.

Přejela pohledem ke stařičkým hodinám v rohu, těsně za kruhem z rozházené soli. Skoro osm hodin. Zatraceně. Začalo ji všechno svědit.

Samozřejmě že ne moc. Nic, co by nedokázala zvládnout. Ale bylo to tam, myšlenky jí začínaly bloudit a prsty v botách se chvěly, zrovna když se potřebovala soustředit.

Právě uzavírala halu, když pan Dunlop vyrazil ke schodišti.

Symboly na dveřích a oknech – ložnice už označila – mu nedovolí opustit tuto budovu, ale… sakra.

Zapomněla na krb v hlavní ložnici domu. Komín.

Zastavila se jen, aby popadla pytlík s hlínou z hrobu, a vyběhla za ním. Ta hlína měla přijít na řadu později, až se objeví médium, které ho odvede, ale teď ji to napadlo jako jediný způsob, jak ho zastavit.

Nohy pana Dunlopa uvnitř krbu už byly sotva vidět, když do ložnice dorazila. Popadla hrst hlíny a hodila ji na ně.

Dunlop spadl. Mlčenlivé rty tvořily slova, která asi nebyla zrovna laskavá. Nevšímala si ho a sehnula se ke krbu, aby označila křídou komínový sopouch dřív, než to duch zkusí znovu. „Odsud není úniku. Víš, že tu nemáš být.“

Pokrčil rameny.

Vytáhla z kapsy ektoplazmarker vydaný Církví; nikdo neřekl, že je Církev chytrá, jen věděla, jak chránit lidi před duchy, a otevřela ho. Dunlop na ni zíral a obličej mu rozvlnila panika. Naklonila se k němu a duch se propadl do podlahy.

Než mohl zmizet úplně, rozběhla se Chess dolů ze schodů a popadla sůl, aby halu uzavřela, zatímco Dunlop proplouval stropem – mimo kruh.

Za tu chvíli, co byla nahoře, se atmosféra v místnosti změnila. Chessina energie se smísila s energií bylin a pokoj se zaplnil mocí. Pohlédla na oltář. Psí lebka rachotila a cvakala jako kastaněty; mírně se vznesla nad podlahu. Médium přicházelo.

Dunlop ucouvl, když se k němu vydala s ektoplazmarkerem před sebou. Už si zapamatovala jeho přepravní symbol. Teď musela dostat ducha do kruhu a vložit na něj symbol dřív, než přijde pes.

Jen jednou slyšela o Odhalovači, který to nedokázal. Měl štěstí. Pes si vzal ducha. Ale to bylo jen štěstí, nic víc. Bez předání symbolu by ta minuta, kdy se materializuje pes, byla poslední minutou jejího života.

Dunlop narazil do zdi a překvapeně se ohlédl. Duchové se mohli neživých předmětů dotknout nebo jimi prostupovat… pokud se předmět nezhmotnil v metafyzické rovině.

„Označila jsem je.“ Rozhrábla nohou čáru ze soli. „Nemůžeš jimi projít. Nemůžeš utéct. Bude to mnohem snazší, když se uvolníš a necháš mě dělat svou práci, víš. Proč sem nepřijdeš a nepodáš mi ruku?“

Založil si ruce na prsou a zavrtěl hlavou. Povzdechla si.

„Dobře. Jak chceš.“ Rozdrtila v prstech ločidlo a rozsypala ho po zemi kolem něj. „Hyrame Dunlope, nařizuji ti, abys vstoupil do kruhu, abys mohl být označen a odeslán k odpočinku. Nařizuji ti, abys opustil tuto rovinu existence.“

Nadskočila, jelikož se ozvalo zavytí a lebka vylétla do vzduchu. Za zády se jí postupně objevoval zbytek psa, v blikotavém světle svíčky byla jasně a ostře vidět každá kost.

Zatraceně, zatraceně, zatraceně. Teď byla v kruhu jen ona.

A co hůř, ločidlem byli cítit oba. Ještě si neopláchla ruce. Pes byl magicky vytvořený tak, aby ucítil tu bylinu, proto by mezi nimi neviděl žádný rozdíl.

Chess zaječela, když po ní kostlivý pes skočil. Narůstala mu kůže a srst. Spadla na – skrz – Hyrama Dunlopa. Tentokrát byl chlad ještě horší, asi proto, že na něj nebyla připravena, nebo možná proto, že ji vyděsil pohled na ostré lesklé psí zuby, které cvakly jen pár palců od její paže. Kdyby chňaply po ní…

Psí tlama se sevřela kolem jejího levého lýtka a zatáhla. V původně prázdných důlcích se objevily rudě zářící oči, které zjasněly, když pes stiskl zuby ještě víc a škubl.

Za psem se zavlnil vzduch. Na vkusné tmavošedé tapetě Sanfordovic domu se objevily stínové postavy jako černošedé obrysy ozářené světlem pochodní.

Něco uvnitř Chess se začalo bouřit. Pes – médium – dělal svou práci, vlekl ztracenou duši ze Sanfordovic domu do Města mrtvých.

Ale její duše nebyla ztracena – přinejmenším ne tímto způsobem.

Hyram vytřeštil oči, když po něm sáhla znovu, a ruka jí prošla duchovitým hrudníkem.

„Hyrame Dunlope, nařizuji ti…“

Slova skončila přiškrceným zamumláním. To bolelo, zatraceně, to fakt bolelo. Loupalo se to, jako by jí někdo odtrhával vrstvy kůže jednu po druhé a odhaloval každou šlachu a nerv, co měla, a že jich měla hodně.

Zatmělo se jí před očima. Mohla by jít, kdyby chtěla. Mohla by odplout – pes by byl jemný, jakmile by věděl, že už ji má – a zmizet, žádné další problémy, už žádná bolest, už žádný…

…a pak jen nuda Města mrtvých, kde by žádné problémy neřešila. Ale vědomí, že zemřela hloupou smrtí a nechala tu toho duchovitého mizeru, co ji porazil… ne. Takhle ne.

Pohnula rukou a znovu sáhla po Hyramovi. Tentokrát se prsty sevřely kolem něčeho pevného, něčeho teplého a živého. Hyram. On nebyl naživu. To jen Chess umírala.

Ale i ve smrti ho dokázala popadnout a odvléct do porušeného kruhu. I ve smrti dokázala využít sílu vůle a přenést ektoplazmarker na Hyramovo najednou hmotné tělo. I ve smrti ho dokázala označit přepravním symbolem, podle kterého jej identifikuje médium. Ten symbol ho fyzicky udrží na místě.

Zoufale šátrala prsty po jeho paži, zatímco její duše byla napnutá mezi Hyramem a psem jako šňůra na prádlo. Neodvážila se podívat, co dělá její fyzické tělo.

Povedlo se jí udělat poslední linku, než jí svět úplně zčernal před očima. Projela jí bolest a padla na podlahu, až se celý dům otřásl. Ovšem tentokrát to byla fyzická bolest, bolest v kostech, ne agonie z toho, jak jí byla vyrvána zaživa duše z těla, což cítila před chvílí.

Otevřela oči právě včas, aby uviděla Hyrama Dunlopa mizet v rozvlněné skvrně ve vzduchu.

Nahmátla těžkou stříbrnou krabičku na léky a zvedla víčko. Popadla dvě velké bílé tabletky a spolkla je rozkousnuté, aby jí hořkost zaplavila chuťové pohárky. Až se jí z toho nakrčil nos. Chutnalo to úžasně. Chutnalo to fantasticky. Nejsladší věci jsou zvenčí hořké, řekl jí jednou Ranař, a ano, měl pravdu.

Sevřela v prstech láhev s vodou, odšroubovala víčko a napila se. Naplnila si douškem ústa, aby se rozdrcené pilulky dostaly pod jazykem do krevního oběhu a začaly se rozpouštět dřív, než jí vklouznou do žaludku a rozvinou se tam.

Zavřela oči. Za dvacet minut Nervík přinese jen úlevu, a až za půl hodiny začne účinkovat plně. Ale bylo to aspoň něco. Přestala se třást natolik, že opět ovládla své ruce.

Očištění byla nejhorší část Zapuzení. Nebo aspoň obvykle byla. Tentokrát byl nejhorší pocit, když jí trhali duši z těla jako obzvlášť lepkavou náplast.

Opatrně naskládala části oltáře zpátky do tašky, zabalila psí lebku do konopného papíru a položila ji nahoru. Bude si muset koupit novou. Tenhle pes ji už ochutnal. Nemohla ji použít znovu.

Nervík ji nakopnul, když se balila. Žaludek jí zhoupnul ten zvláštní, příjemný pocit vzrušení nebo očekávání, takže se usmívala, aniž by si to uvědomovala. Koneckonců, nebylo to tak zlé. Byla naživu. Naživu a natolik v náladě, aby jí připadalo, že je to dobře.

Sanfordovi dorazili domů, právě když klečela venku před jejich předními dveřmi s kladívkem a železným hřebíkem v ruce.

„Vítejte doma,“ zdůraznila každé slovo ostrým klepnutím kladiva. „Už byste neměli mít problémy.“

„Je… pryč?“ vykulila paní Sanfordová tmavé oči. „Opravdu pryč?“

„Jo.“

„Nedokážeme vám dost poděkovat.“ Pan Sanford mluvil zvláštně, hlas mu duněl v sudovitém hrudníku, až se odrážel od štukovaných zdí jejich domu.

„Součást mé práce.“ Nedokázala se ani přimět, aby byla na Sanfordovy protivná. Nebyla to jejich chyba, že byli čestní a opravdu u nich strašilo, místo toho, aby to byl falešný poplach jako v devadesáti procentech případů práce Odhalovačů.

Zatloukla hřebík a vstala. „Nehýbejte s ním za žádných okolností. Zjistili jsme, že v domech, kde doopravdy strašilo, je pravděpodobnější, že se objeví další duch. Ten hřebík by tomu měl zabránit.“

„Samozřejmě.“

Chess dala kladivo zpátky do tašky a čekala. Snažila se příjemně usmívat. Pan a paní Sanfordovi nervózně přešlápli a podívali se na sebe. Co…

Ach.

„Mohli bychom jít dovnitř, abychom dokončili papíry, a já vám dám šek, ano?“

Proto se Sanfordovi tvářili tak dychtivě. Chess jim to nemohla mít za zlé. Kdyby měla dostat od Církve padesát tisíc dolarů, protože měla v domě uprchlého ducha, taky by byla nedočkavá. Kdyby dostala prémie, cítila by se stejně. Za tuhle práci by to bylo deset tisíc, takže by zaplatila Ranaři a ještě by jí něco zbylo až do příštího případu.

Hloupí duchové všechno zničí, jsou jako uřvaná batolata v hezké restauraci.

Nabídli jí kávu, což odmítla, a vodu, což přijala, zatímco podepisovali různé formuláře a čestná prohlášení. Bylo skoro devět třicet, když jim předala šek, a ještě se musela zastavit na hřbitově, než půjde na tržiště. Zatracený pan Dunlop. Doufala, že bude po právu potrestán.

Kapitola druhá

„A tak Církev učinila smlouvu s lidstvem, že jej bude chránit před zlovůlí mrtvých; pokud Církev selže, nahradí škodu.“

Kniha Pravdy, Veraxis, odstavec 201

Tržiště bylo plné, když se tam těsně před jedenáctou dostala. Tělo se jí zklidnilo a mysl se opět začala soustředit. Rychlá sprcha, vyfénování na černo obarvených vlasů á la Bettie Page a převléknutí do nepracovního oblečení spolu se sladkou úlevou po dalším Nervíku, který jí cestoval v potlučeném nervovém systému, bylo vše, co potřebovala, aby se zase cítila normálně.

Vzduch kolem ní bzučel mnoha hlasy, když šla kolem rozdrobeného kamenného soklu, jenž býval vchodem do křesťanského kostela. Kostel byl samozřejmě zničený. Už nebyl potřeba. Kdo by mařil čas vírou v boha, když Církev měla důkaz o posmrtném životě na své straně? Když Církev věděla, jak využít magii a energii?

Ale sokl tu zůstal jako nepotřebný pozůstatek, stejně jako spousta jiných věcí. Včetně mě, pomyslela si.

U protější zdi nabízeli prodavači jídla ovoce a zeleninu lesknoucí se ve světle pochodní kapkami vody a vosku. Z trámů visela mrtvá zvířata, celé krávy, kuřata a kachny, jehňata i prasata. Stěsnaný prostor páchl krví. Tvořila loužičky v prachu a špinila boty všech, co tudy prošli k barelům s rozdělaným ohněm, aby si mohli nákup upéct.

Pak tam byly šaty, nic příliš profesionálního ani čistého. Prodavači znali klientelu na trhu v Downside. Potrhané šedé a černé šaty vlály ve větru jako duchové. Černý latex a jasně barevné sukně zdobily provizorní stěny a vyčuhovaly ze zaprášených krabic rozestavených po zemi. Šperky byly vytvořené většinou ze žiletek a ostnů odrážejících plameny na Chess, která procházela úzkými uličkami a moc si nevšímala cizinců uskakujících jí z cesty. Ti, co ji znali, zvedli hlavy, nebo se na ni letmo usmáli, ale ti, co ji neznali… uviděli její tetování, řekli si čarodějka a uhnuli. Podle přísně vymáhaného práva jen zaměstnanci Církve na sobě směli mít vytetované magické runy a symboly, a zaměstnanci Církve, bez ohledu na zařazení, nebyli nikde zrovna vítáni. Zejména ne na místech, kde lidé měli důvod nemilovat svou vládu.

Kdysi jí to vadilo. Teď už o to nedbala. Kdo by chtěl, aby mu tlupa lidí strkala nos do jeho záležitostí? Chess určitě ne.

Milovala tržiště, hlavně když začínala trochu vidět rozmazaně, jen tolik, aby nevnímala zoufalou vyhublost některých dealerů nebo dětí ve špinavých hadrech pobíhajících mezi stánky, kde se snažily sebrat poztrácené mince nebo kousky jídla. Nemusela je sledovat, jak se choulí kolem barelů s ohněm i za tak netypicky teplých nocí, jako byla ta dnešní, jako by si chtěly v sobě nashromáždit dostatek tepla, které by jim vystačilo na nadcházející zimu. Nemusela přemýšlet o kontrastu mezi předměstskou čtvrtí střední třídy, odkud právě přišla, a srdcem Downside. Jejím domovem.

Někde uprostřed toho všeho našla Edsela číhajícího ve stánku jako vystavená mrtvola. Nehybné tělo a oči s těžkými víčky lidi vždycky ošálily; mysleli si, že Edsel spí, dokud nenatáhli ruku, aby se něčeho dotkli – obřadní čepele, sady vyleštěných kostí, chrastítka z krysí lebky – a vtom jim sevřela zápěstí jeho ruka, aniž by stihli pohyb dokončit.

Edsel byl nejblíže tomu, co by nazvala přítelem.

„Chess,“ pronesl protáhle a jeho dech vonící černým kouřem ji zahřál na holých pažích. „Radši bys měla jít odsud, děvče. Říká se, že po tobě pase Ranař.“

„Je dneska tady?“ rozhlédla se, jak nejnedbaleji dokázala.

„Neviděl jsem ho. Ale viděl jsem Postracha. Ten hlídá. Možná že hlídá mě, protože ví, že sem někdy zaskočíš mě pozdravit. Potřebuješ něco?“

„Všichni něco potřebujeme,“ odpověděla a přejela prstem po soupravě lesklých tygřích drápů popsaných runami. Moc z drápů jí přešla do paže a Chess se usmála. To bylo rychlé; tyhle asi posvětila Církev. „Vlastně bych potřebovala novou Ruku. Máš nějakou?“

Přikývl a sehnul se, až mu zlatisté vlasy sklouzly z ramen v hedvábné košili a zakryly obličej. „Pracuješ na dalším případu?“

„Doufám, že brzo budu.“

Edsel jí podal Ruku. Bledá svraštělá kůže a pokroucené prsty vypadaly jako mrtvý pavouk… albín. Sáhla po ní, přejela po špičce jednoho prstu a Ruka sebou škubla.

„To bude dobré. Kolik?“

„Asi mi teď platit nechceš. Postrach uvidí, že máš peníze, a nebude z toho zrovna nadšený.“

„Postrach je někdy z něčeho nadšený?“

Edsel pokrčil rameny. „Asi z ubližování lidem.“

Ještě si pár minut povídali, ale dav kolem ní se necítil tak bezpečně jako předtím, než dorazila. Všechno to byli lidé a většina měla i dvě oči.

Ne že by na tom záleželo. Musela ho navštívit, než odejde, neměla na vybranou. Mohl ji chytit nebo mohla projít těmi černými dveřmi sama. Dávala přednost druhé možnosti.

Dala si Ruku do tašky – prsty se pokusily sevřít ty její – poděkovala Edselovi a šla dál. Nemělo smysl nakupovat dál, jestliže se Postrach dívá. Edsel měl pravdu. Když ji uvidí, jak utrácí tu trochu peněz, co má, tak ho to jen naštve. Proto zamířila přímo k dolní kanceláři a říkala si, že okamžik překvapení by mohl být k jejímu prospěchu.

Je zlé, že někoho, kdo číhá, nelze překvapit. Postrach ji popadl, když zahnula za roh, a zkroutil rty do něčeho, co by byl u normální osoby široký úsměv, ovšem to on nebyl. Na zjizveném obličeji skrytém ve stínu úsměv vypadal tak, jako by chtěl někoho kousnout.

„Ranař tě hledá, Chess,“ řekl. Zaryl jí prsty do paže. „Už nějakou dobu.“

„Viděla jsem ho před dvěma dny.“

„Ale on tě chce vidět dneska. Hned. Jdeme, navštívíš ho.“

„Už jsem mířila k němu.“

„Jo? Tak to máme štěstí.“

Ani se nesnažila vykroutit paži z jeho železného stisku, když ji vedl ne k černým dveřím, ale za roh do Ranařova obydlí. Pod kůži se jí vplížil strach a protrhl příjemný opar v hlavě. Tady ještě nikdy nebyla.

Postrach vyklepal na dveře rytmus připomínající píseň od Ramones. Rozhlédla se – pár lidí zachytilo její pohled a rychle se odvrátilo, jako by jim svýma oříškovýma očima mohla přinést smůlu. Kéž by. Tady té příšerné bandy by se ráda zbavila.

„Jak fungují ty tvoje licousy, Postrachu? Už sis našel stálou přítelkyni?“ No, proč nestrkat ruku do tygří klece? Postrach jí neublíží, dokud mu to Ranař nepřikáže, a kdyby to Ranař udělal, tak by tu už nestála. Ležela by potlučená někde ve špinavé uličce páchnoucí močí za tržištěm a snažila by se vyzvracet z podoby. Někdy její práce měla své výhody – pocuchat zaměstnankyni Církve by mohlo způsobit potíže.

„O to se nestarej.“

„Takže máš! Je to člověk?“

Překvapilo ji, že Postrachovi zrudly tváře. Málem ho začala litovat. Ne úplně, ale málem. Netušila, že má nějaké city.

Dveře se otevřely dřív, než mohla říct něco dalšího. Stála v nich zřejmě jedna z Ranařových dámiček, drobná blondýnka v průhledné šedé blůzce a lesklé červené minisukni. Díky černým linkám kolem očí vypadala vyděšeně přinejmenším do té chvíle, než zívla, zatímco si prohlížela Chess a Postracha od hlavy k patě.

Aniž by z nich spustila oči, ustoupila tak daleko, aby se mohli protáhnout kolem ní a vejít do Ranařova domu.

Kdyby Chess nevěděla, že je drogový dealer a pasák – mimo jiné – tady by to poznala okamžitě. Všechno bylo pozlacené nebo potažené kožešinou, jako by Ranař navštívil Liberaceovo muzeum a rozhodl se ten styl ještě vylepšit. Na stěnách visely stylizované malby střelných zbraní a vagín, takže se z laciného pokoje najednou stala děsivá freudovská záležitost.

Ne že by Ranař kdy slyšel o Freudovi. Církev měla tyhle věci pevně v rukou. Ale Chess směla studovat v archivech a strávila měsíce každodenním čtením do pozdních večerních hodin. Při pohledu na Ranařovu variaci na toto téma uvažovala, jestli byl Freud tak směšný, jak si vždycky myslela.

Blondýnka je vedla zářivě červenou halou – další variace – do velkého rudého pokoje. Všechno bylo rudé – nábytek, koberec, stěny. Různé odstíny červené, bylo to jako noční můra. Chess otevřela doširoka oči, protože pokoj na ni křičel. Být přímo v tomto pokoji bylo dost zlé. Být tady, když jí v krvi koluje 400 mg narkotik, bylo jako být polapen v lůně ohnivého duševního vězení.

„Sedni si,“ řekl Postrach a postrčil ji na jednu sametovou pohovku. „Tady na něho počkej.“

„Myslím, že bych stejně nikam nedošla, i kdybych se snažila.“

„To asi jo.“ Těžké licousy se pohnuly, když ukázal zuby. „Ale stejně počkáme.“

Opřela se a zavřela oči, aby odclonila tu strašnou červenou. I tak jí zůstal její odraz na sítnici a strašil ji v hlavě. Pohnula rty. Tady už je spousta démonů.

Venku hlučelo tržiště plné těl, rádií a živé hudby. Vedle ve dveřích kanceláře se usazovali lidé, čekali, až na ně přijde řada, a mířili dolů, aby si mohli dát dýmku. Poposedla. Prášky ji udržovaly v chodu, ale dýmka byla něco úplně jiného. Doufala, že se dostane před úsvitem dolů, naplní si plíce hustým medovým kouřem a bude se vznášet celou cestu domů. Jenže to každou minutu vypadalo méně a méně pravděpodobně.

Kolik Ranaři dluží? Tři tisíce, čtyři? Když se ukázalo, že Sanfordovic případ je skutečný, dost to otřáslo jejími financemi. Odhalovači byli placení mizerně, tak tak to pokrylo nájem a účty. Skutečné peníze měla z prémií, kterými platila za zásoby a… všechno, co potřebovala.

Tři nebo čtyři tisíce nebylo tolik. Už mu dlužila víc, a vždycky to splatila.

Zacinkal kov a na kůži ji pohladilo teplo, jak si Postrach zapálil cigaretu asi stopu vysokým plamenem. Chess se narovnala. „Můžu dostat taky?“

Zatvářil se „proč ne“ a podal jí balíček. Pak otočil kolečkem na černém zapalovači, aby jí připálil. Musela naklonit hlavu, aby si nespálila nos.

Kouřili a čekali ještě pár minut. Pak se v červené stěně konečně otevřely dveře a do pokoje vešel nahrbeně Ranař.

Pohyboval se, jako by jel na plošině s naolejovanými kolečky, tiše a plynule, a taky rychleji, než vypadal. Na prstech se mu zaleskly prsteny a v uších se zatřpytily diamantové pecky, ale oblečení měl překvapivě neurčité. Chess si představovala, že tohle je „domácí“ oděv, protože když ho párkrát viděla na ulici, vypadal jako ošuntělý středověký král. Dnes však měl na sobě jednoduchou vínově červenou hedvábnou košili – další odstín červené do už tak neladící směsky – a černé kalhoty. Byl bosý, jen na pravé noze se mu leskl zlatý prstýnek.

Vytáhl z kapsy pomuchlaný sáček na sendviče a hodil jej nedbale na stůl před Chess. Uvnitř odpočívaly tabletky a každá z nich podbízivě šeptala. Růžové Pandy se choulily u zelených Skokanů, modří Slizáci se s červenými Svěráky tvářili patrioticky vedle bílých Nervíků. Každý z nich poskytoval trochu jinou jízdu. Nahoru a dolů, příjemná nebo vulgární. Ležely před ní dva měsíce dobrých pocitů. Ústa se jí naplnila slinami; spolkla je spolu s částí hrdosti a sebeovládání.

„Ty mi dlužíš, Chess,“ zazněl Ranařův hlas tiše, čímž ještě zvyšoval dojem člověka, který se pomalu pohybuje i myslí. Byla to lež. Ranař se nestal pánem ulic na západ od Čtyřicáté třetí tím, že by byl pomalý. „Dlužíš mi zatraceně dost, děvče.“

S námahou odtrhla pohled od sáčku na stole a upřel jej na jeho řídké vousy.

„Víš, že to zaplatím,“ řekla a nenáviděla ten fňukavý podtón v hlase. Odkašlala si a posadila se rovně. „Zaplatila jsem už dřív a zaplatím znovu.“

„Ne, ne. Tohle není stejné jako dřív. Víš, kolik mi dlužíš? Já ti řeknu částku, a uvidíme, co si zatraceně myslíš. Patnáct, děvče. Patnáct tisícovek. Jak to splatíš?“

„Pat… to ne, to není mož…“

„Zapomínáš na úroky. Když dlužíš Ranaři peníze, tak platíš úroky.“

„To jsi nikdy dřív nechtěl.“

Pokrčil rameny. „Nová politika.“

Nová politika, ksakru. Jakou pitomou hru to hraje? Očekávala, že jí bude třeba vyhrožovat. Tohle ne. „I s tvou novou politikou můj skutečný dluh nemůže být víc jak čtyři tisíce. Jaké úroky si počítáš, dvě stě procent?“

„Nezáleží na tom, kolik si počítám. Vybírám takové úroky, jaké chci.“ Opřel se o opěradlo druhé pohovky, vytáhl z kapsy nůž a začal si s ním čistit nehty. „Když jsem řekl patnáct, tak je to patnáct. Kdy zaplatíš?“

„Můžu jít někam jinam.“

„Určitě můžeš, beruško. Můžeš jít, kam chceš. Zamíříš k Šuknovi na Třicáté a uvidíme, jak se té místní chátře bude líbit tvoje tetování. Ale stejně mi dlužíš.“

Znovu se podívala na sáček. Ranař se usmál. „Chceš jeden? Do toho. Vezmi si. Kolik chceš.“ Sebral sáček a podržel jej před ní otevřený. „Do toho.“

Zamračila se na něj. „Co za to budeš chtít?“

Jeho smích snad vycházel z paty a razil si cestu celým tělem. „Za tohle nebudu chtít nic, děvče. Už tak mi dlužíš dost, ne?“

Složil nůž a zastrčil jej do kapsy. „Samozřejmě… když o tom tak přemýšlím… mohl by existovat způsob, jak to splatit. Že by sis to odpracovala.“

„Na to zapomeň.“ Začala vstávat. Takhle hluboko ještě neklesla. Ještě měla trochu sebeúcty a představa, jak se po ní chlípně plazí takový slizký tvor jako Ranař… fuj.

„Ne, děvče, vím, co tě napadlo. To ne. I když… kdybys chtěla, mohl bych tě vzít na opravdu příjemnou jízdu. To ti Ranař může slíbit. Dámy si to nikdy tak neužijí jako s tím, co jim poskytnu.“

Zasmál se a potřásl sáčkem. „Do toho. Vezmi si. Vím, co potřebuješ, ne? Ranař to přece ví vždycky. Ranař je tvůj zatracený přítel. Tak Ranaři věř. Vezmi si, co chceš, a pak si popovídáme. Možná můžeme pomoct jeden druhému.“

Ostražitě sáhla po sáčku. Chtěla si vzít Slizáka, ale nakonec to neudělala a vzala si dalšího Nervíka. Měla pocit, že tentokrát bude potřebovat myslet.

„Fajn, to je prima. Tak, proč by ti teď Ranař neřekl svůj plán? Chceš ho slyšet?“

Přikývla a polkla Nervíka, i když měla sucho v puse.

Ranař si sedl vedle ní tak blízko, že cítila z jeho šatů pach dýmkové místnosti. Usmál se. „Možná mám problém. Třeba mi s ním pomůžeš.“

Ale ne. Bude ho muset odmítnout. Jediní lidé, kteří kdy žádali čarodějky o laskavost, chtěli buď hříšné symboly, nebo bezbožné skutky, a ani na jedno neměla náladu. Zvlášť když vezme v úvahu, že Ranař měl zatracené štěstí a Chess nebyla zabiják.

„O co jde? Ne že bych souhlasila, jen se ptám.“

„No já myslím, že budeš souhlasit, beruško. Myslím, že až to uslyšíš, řekneš ano. Nech mě to vysvětlit. Znáš letiště?“

„Muni?“ I kdyby do sebe kopla třetího Nervíka, což neudělala, nemohla by být víc zmatená. Municipální letiště Triumph City bylo středem dění a jako jedno z mála míst bylo neustále hlídáno. Většina obyvatel Downside, zejména drogoví dealeři, se od Muni a okolní oblasti držela co nejdál.

„Ne, ne, zatraceně, to není ono. Muni ne. Chester. Znáš Chesterské letiště?“

„Chester je už léta zavřený.“

„Jo, to je. Ale Ranař ho možná otevře. Možná si chce Ranař rozšířit kšefty a otevře ho.“

To už začínalo dávat smysl. „Nemám v Církvi dostatečné páky na to, abych naklonila vůdce města k něčemu takovému, zdaleka nemám takový vliv.“

„Ranař ty páky má. Ranař to místo už nechal rozšířit, víš, rozšířit. Ale Ranař má problém. Ranařova letadla, která převážejí ty roztomilé tabletky, co vy berušky tak milujete, ta letadla padají. Něco na ně útočí, chápeš? Najednou všechno zmlkne. Vypnou se.“

„O letadlech nevím nic. Nikdy jsem nebyla…“

„Nejde o letadla, beruško. Jde o duchy. Prý v Chesteru straší. O tom se nedohaduj. Někdo vysílá signály, a letadla zmlknou. Elektromagnetismus a tak, chápeš? Ty najdeš toho, kdo je vysílá. Najdeš ho a zbavíš se ho.“

Opřel se zády o pohovku, zapálil si cigaretu a nechal kouř, aby mu zakroužil kolem hlavy. „Chytíš mi ty falešné duchy, aby moje letadla mohla létat. Chytíš je, beruško, a budeme vyrovnáni. Už nebudeš mít u Ranaře žádné dluhy.“

Kapitola třetí

„Pracovat pro Církev znamená být pověřen ochranou nejen sebe a svých milovaných, ale celé lidské rasy. Na tuto zodpovědnost nesmíte nikdy zapomenout.“

V Církvi: Průvodce pro dospívající, Praxis Turpin

Vymlouvat se na vyčerpání není nejlepší nápad, jak se vyvléct z práce pro drogového dealera. Nebo to spíš byl velmi dobrý nápad. Když Postrach vezl Chess k letišti, celé tělo měla lehké a jako by jí sršelo; jako by jí někdo řekl pointu velmi dobrého vtípku na skvělém večírku. Alespoň si myslela, že by se tak cítila.

Dokonce jí jemně nasekal čtyři další Svěráky a zabalil jí je, aby si zítra mohla šňupnout, pokud by chtěla. Musela být nějaká výhoda v tom, že ji popadl za koule (obrazně!) a stiskl, ne? A tahle práce nezabere moc času, možná jen jednu noc, tak by z toho mohla vytřískat všechno, co se dá. Zařízení, které donutí spadnout letadlo, se nejspíš dost těžko schovává. Najde ho, řekne to Ranaři, a sbohem, dluhu, který jsi magicky narostl ze čtyř tisíc na patnáct. To není špatná dohoda, fakt.

Cítila se tak zatraceně sebejistě a dobře, že by souhlasila, že vejde nahá na mši Církve.

Do paže ji rýplo něco mokrého a studeného. „Měla by sis dát,“ zamumlal Postrach a strčil jí k obličeji láhev vody. „Až ráno ti dojde, jakou máš žízeň. Tenhle fet vysušuje.“

„Mám vlastní.“ Vytáhla láhev z tašky a dlouze se napila. „Ale díky za připomenutí.“

Pokrčil rameny.

Teď už byli venku z Downside a hnali se po dálnici. Chess přes světla města neviděla hvězdy na nebi, ale věděla, že tam jsou, mrkají na ně a tvoří vzory a tvary. Povzdechla si a usadila se pohodlněji. Koukla na tachometr.

„Opravdu jedeme sto dvacet?“

Postrach znovu pokrčil rameny.

„Ty toho moc nenamluvíš, co?“

Tentokrát se Postrach na Chess podíval. Nazelenalá záře z podsvícené přístrojové desky jen zdůraznila ošklivost jeho profilu. Zahnutý nos (určitě ho měl několikrát zlomený), to, jak mu vyčnívalo obočí jako útes nad oceánem, zaťaté čelisti. Zvedla ruce. „Fajn. Jen jsem se snažila trochu si popovídat.“

„Holky si vždycky chtějí popovídat.“

„Ne že by s tebou chtěly dělat něco jiného.“

Postrach natáhl ruku a zapnul rádio. Z reproduktorů zařvali Misfits; zpívali o lebkách. K této chvíli se to hodilo. Chess si opřela hlavu o dveře a snažila se zahlédnout hvězdy.

Zamrkala, a už byli na letišti. Jak si Ranař může myslet, že propašuje drogy na letiště tak blízko města? Copak neví, že lidé ta letadla uvidí a uslyší?

Hloupá myšlenka. Ranaři to bylo jedno. Jí taky. Vlastně čím snadněji ty drogy Ranař získá, tím lépe pro ni.

Postrach popojel s autem (černý Chevelle 1969 z doby známé jako před Pravdou) a zastavil před troskami staré letištní budovy, ze které nyní zbyly jen desky trčící k nebi. Chess měla tak rozšířené zorničky, že je bez problémů viděla.

Na ranvejích tu a tam rostla tráva jako náhodná vyrážka. Po desetiletí tu nic nepřistálo. Řekla by, že od té doby, co se vedení Církve usadilo v Triumph City a bylo zbudováno Muni. Celé to tu vypadalo zapomenuté, měla z toho pocit zapomenutého místa. Zanedbání vyzařovalo ze země k nebi.

Postrach obešel auto a otevřel jí dveře. Ta zdvořilost ji tak překvapila, že málem zapomněla vystoupit z auta. Nicméně vystoupila a popadla u toho ze zadního sedadla svou tašku.

Beze slova sledoval, jak vytáhla Církví vydaný spektrometr a podala mu ho. Pro všechny případy vzala kousek černé křídy a nůž. Některé čarodějky používaly na označení své kůže sůl, ale Chess lépe ovládala křídu. Zjistila, že funguje dobře a je snadné ji otřít. Byla účinnější a účinek měl svou hodnotu.

„Pojď sem, prosím.“

Postrach poslechl a sklonil hlavu. Natáhla se k němu a označila ho křídou. Přitiskla mu prsty na čelist, aby lépe držela rovnováhu. Ochranný znak se mu plazil po čele jako škorpión. Na vteřinu zavřel oči. Cítil to? Nezdál se být ten typ, ale to Chess možná nebyla taky.

Ale už něco cítila, že? Pod veselým bzučením jejího těla, nebo spíš uvnitř v sobě. Jemné, povědomé vzedmutí moci a pak ještě jemnější vlna probuzení.

Zavrtěla hlavou. Stála na opuštěném, trávou zarostlém parkovišti s Postrachem, ksakru, a začínala se rozehřívat. To ten Svěrák. Drogy na ni vždycky měly tenhle účinek. Věnovat se sexu na drogách bylo k ničemu. Nebýt toho, možná by přinutila Postracha zavézt ji zpátky na tržiště a najít muže, který by se na nic neptal a nežádal by nic jiného.

Zavrtěla hlavou, aby se začala znovu soustředit, a namalovala si znak těsně nad kořen nosu. Nebylo to nutné – většinu ochrany jí poskytovalo tetování – ale něco tady jí nahánělo husí kůži. Možná Postrach. Už jen představa, že by se vteřinku zabývala nápadem, jak by ho nechala se jí dotknout, by přivodila husí kůži každé příčetné ženě.

„Fajn,“ řekla a ustoupila od něj. „Znáš to tady?“

Přikývl. Oči se mu pod obočím zaleskly jako diamanty.

Vzala si od něj spektrometr a zapnula ho. „Tak jdeme. Veď mě.“

Dovedl ji k díře v ohnutém zrezivělém plotu z pletiva a počkal, až vleze dovnitř. Pak šel za ní.

Jejich kroky tiše chrastily ve štěrku u plotu a pak ztichly, když došli ke zbytkům popraskaného betonového chodníku. Taky tu rostla tráva a hladila ji po nohách. Znepokojivě jí to připomínalo ruce chňapající po ošoupané silné kůži bot.

Letiště bylo větší, než vypadalo zvenčí. Ranveje se táhly do dálky, kam až dohlédla.

Na rozpadající se zdi se před nimi objevila skvrna světla. Chess s bušícím srdcem uskočila a narazila do Postrachova hrudníku. Držel ve velké ruce baterku.

„Ksakru, vyděsils mě k smrti! Myslela jsem, že to světlo je – zatraceně, už to víckrát nedělej.“

„Promiň.“

Musí být nejhloupější ženská na planetě. Jiná odpověď neexistovala, protože jí právě došlo, že souhlasila s cestou na opuštěné letiště v sousedství slumu a má s sebou nejobávanějšího drogového vymahače ve městě. Kdyby tady její tělo nechal, trvalo by měsíce, možná roky, než by ho někdo našel, pokud vůbec.

„Hej, Postrachu. Hm, už jsi někdy slyšel, co se stane tomu, kdo zabije čarodějku?“

Zabručel. Rozhodla se to brát jako ne.

„Straší je do konce života. Hlavně když někdo zabije čarodějku Církve, jako jsem já. Církev na to má speciální výjimku. Žádná kompenzace, žádná likvidace. Zabijáka straší čarodějka každý den a každou noc, není před tím úniku. Zatraceně ohavný osud, co?“

„Nikdo nemá v úmyslu tě zabít, Chess.“

„Ale kdybys měl, stejně bys mi to neřekl, že? Chci říct, neotočil by ses a neřekl: ‚Mimochodem, Ranař mi řekl, abych tě zabil, tak kdybys byla tak hodná a šla blíž, abych ti dosáhl rukama na krk,‘ že?“

Zíral na ni a pak začal vydávat zvuk, který zněl jako něco mezi skřípáním dveří a hučením staré pece. Chvíli jí trvalo, než jí došlo, že se Postrach směje.

„Ty bláznivá holko,“ řekl. „Pomátla ses z fetu, co? Nikdo tě tady nezabije. Ranař tě potřebuje. Na žádnou jinou čarodějku nic nemá, víš? Fakt tě potřebuje.“

Byla to asi ta nejdelší řeč, jakou od něj kdy slyšela. Věřila mu. Ne tolik, aby zastrčila nůž zpátky do tašky, ale celkem dost.

„Tak jdeme. Mimochodem, co ta krabička dělá? Mělo by to pípat, blikat nebo tak něco?“

„Něco. Prostě mě tu proveď. Uvidíme, co se stane.“

Vzal ji znovu za paži a odvedl zející temnotou dveřního otvoru do samotné budovy. Zůstala jen část střechy, zrezivělý plech podepřený shnilými dřevěnými sloupy, ale stačilo to zastínit tu trochu měsíční záře, co dopadala dovnitř.

A páchlo to tu stínkami, mrtvými věcmi a palivem, směsicí nechutností, z nichž se jí zvedal prázdný citlivý žaludek.

Prolézali mezi vrstvami kostí a smetí, zatímco nějací tvorové cupitali po podlaze pryč od nich. Prkna, která kdysi byla pevnou stěnou, nyní vypadala jako zebří pruhy nebo maskování.

A spektrometr pořád mlčel. Samozřejmě to tu ještě důkladně neprohledali. Kdo ví, kde se ty přístroje můžou skrývat? Mohou být kdekoli, v budově, ve vysoké trávě, pod kamenem…

Odmítala věřit jiné možnosti, a co víc, ani jinou možnost nevycítila – ten zvláštní pocit, jako by se jí tetování zahřívalo a chlupy vzadu na krku se naježily. Jenže něco tu obcházelo, začaly se tu sbírat neobvyklé energie, ale nebyli to duchové, ledaže by spektrometr nefungoval. Reakce těla mohla být pozměněna drogou, což si jen nerada připouštěla, ale spektrometr by fungovat měl.

„Podej mi tu baterku.“

Rázně jí pleskl svítilnu do dlaně.

Přejela světlem praskliny u střechy. To by bylo pro elektroniku obvyklé místo, zejména pokud by to mělo být tak velké, aby si to dovedlo pohrát s počítačem v letadle. Vlastně nikdy neviděla nic tak velkého, aby to dokázalo tohle, ale starých návyků se člověk těžko zbavuje.

Lidé nikdy nekoukali nahoru. Dívali se dolů, z jedné strany na druhou, ale skoro nikdy je nenapadlo zaklonit hlavu a podívat se, co se děje nad nimi. Tato lidská výstřednost ponechávala spoustu prostoru pro chyby, proto na to Chess vždycky myslela nejdřív, aby si tenhle úkol mohla odškrtnout ze seznamu.

Nahoře nic nevypadalo neobvykle, a tak přejela světlem dolů. Tam to bylo díky suti mnohem obtížnější. Potřebovala by koště, ale tak nějak pochybovala, že by ho Postrach měl s sebou. Místo toho zamířila ke zdi a šourala se podél ní. Hrabala špičkou nohy v drobném smetí. „Hledám něco pevného,“ řekla. „Něco těžkého.“

Vypadali dost hloupě – potetovaná čarodějka v tričku na ramínka a džínách a mohutný strážce v bowlingovém tričku a kalhotách, s vlasy spadajícími do čela, kteří šoupali nohama podél stěn, jako by se snažili ve smetí bruslit. Ale to jí bylo jedno. Stejně je tam nikdo neviděl.

Až na toho tvora plížícího se tiše venku. Chess ho zahlédla mezerou mezi prkny. Byl to temný a nahrbený stín.

„Co tam je?“ zarachotil Postrachův hlas v prázdném prostoru. „Co tam vidíš?“

Mávla rukou, aby ho umlčela. Naštěstí to zřejmě pochopil a zůstal stát, zatímco Chess čekala. Oba čekali.

Zahlédla to znovu, jak se to krčí venku v místě, kde stál Postrach, a ukázala na to.

Věděla, že je rychlý, ale netušila jak, dokud mu paže nevystřelila do mezery a nepopadla přízrak za krk. Ten zcela neduchovsky vyjekl, když ho Postrach vtáhl mezi prkny dovnitř. Dřevo se drolilo jako navlhlý chleba.

„Neubližujte mi! Neubližujte mi! Jen tudy procházím, přísahám, nic nevím!“

Postrach neřekl ani slovo, ale ani neuvolnil stisk. Světlo baterky přejelo po postavě, kterou držel. Bylo to stěží víc než dítě v otrhaných kalhotách a ponču plném skvrn. Kapuce mu sklouzla z hlavy, když ho Postrach vtáhl do budovy.

„Co tu děláš?“

„Jen procházím…“

„Tudy nikdo neprochází. Mluv, kluku. Co tu děláš?“

Chlapec se podíval na Chess tmavýma vykulenýma očima ve špinavém obličeji. „Paní, já…“

Postrachova dlaň dopadla chlapci na neduživý obličej neskutečně hlasitě. Chess přistoupila blíž a natáhla ruku, ale pak se vzpamatovala. Spousta gangů používá děti na špinavou práci. To, že ten kluk tvrdil, že je nevinný, neznamená, že je to pravda.

„Povídej, nebo to bude horší.“

Kluk znovu vykulil oči na Chess, ale pak je sklopil. „Slyšel jsem, že jsou tu duchové. Chtěl jsem nějakého vidět.“

„Kdo ti to řekl?“

„Nikdo.“

Další facka. Chess se rozhodla nedívat.

„Dobře, dobře. Řeknu vám to. Byl to Ohnutý hřbet, znáte ho? Z Osmdesáté třetí. Prý to slyšel od někoho jiného, že když sem člověk přijde v noci, tak je uvidí. Letadla duchů, víte? Přišel jsem se kouknout, to je všechno.“

Postrach chvíli uvažoval. „Jak Ohnutý hřbet vypadá?“

„Malej chlápek, víš? Kulhá. Šílený oči a bez vlasů. Říká mi Rozum. Prý ho mám v hlavě.“

„To nemáš, když sis šel hrát sem,“ odpověděl Postrach a pustil kluka z ruky. Otisky masité dlaně na obličeji mu už bledly. „Tady není místo pro děcka.“

„Přišel jsem – promiň. Jen jsem chtěl vidět nějaké duchy, to je všechno.“

„Už jsi tu byl dřív? Viděls tady někoho jiného?“

„Ne, nikdy. Byl jsem tu jen já sám. A můj kámoš Pat. Byli jsme tu, ale ještě jsme žádná letadla neviděli. Vy je chcete vidět? Kvůli tomu tady jste?“

„Máme tu práci,“ vzhlédl Postrach, který si všiml, že se Chess dívá. Vytáhla notes z tašky a našla prázdnou stránku. Ohnutý hřbet. Pokud šíří zvěsti o letadlech duchů, tak je to dobré místo, kde se začít vyptávat.

Postracha nejspíš napadlo totéž. Založil si paže na hrudi. „Vypadni, dneska tu duchové nebudou.“

Rozum už měl jednu nohu v díře, kterou Postrach udělal ve stěně, když Chessinu kůži zalila vlna horka a tetování se jí skoro vypálilo ven z těla. V tu chvíli spektrometr táhle hlasitě zapípal a všechny kontrolky na něm se červeně rozzářily. Zahalily zničené stěny děsivým světlem setinu vteřiny před tím, než se místnost rozzářila jako za dne a přímo nad hlavou jim zaburácelo letadlo. Chess se vrhla k zemi.

Kapitola čtvrtá

„Nepovoláte mrtvé, nebudete s nimi komunikovat mimo Církev. Pokud tak učiníte, přivoláte na sebe záhubu.“

Kniha Pravdy, Zákony, odstavec 26

Čekání na smrt trvalo nekonečně dlouho. Srdce jí bušilo v hrudi trojnásobnou rychlostí a Rozumovo vysoké pištivé ječení ji píchalo do uší, i když bylo nad okolním rámusem stěží slyšet. Blížilo se to, rozdrtí je to všechny a zabije v rychlém záblesku motorového paliva a kouře. Pokusila se vyškrábat odtud, ale nebylo jak uniknout. Světla neslábla ani neměnila směr, a jí se povedlo spadnout k jedinému nerozbitému kousku zdi na celém tomhle rozpadlém místě. Schovala si hlavu do paží, i když věděla, že to ani trochu nepomůže.

Vybuchlo vedle ní dřevo a do holých paží a tváří se jí zabodly třísky. Pokusila se před tím uhnout, ale někdo horký a drsný ji popadl za paži a protáhl stěnou.

Postrach. Vyvlekl ji ven z budovy dírou, kterou prorazil do shnilého dřeva, a postavil ji na nohy. Až když stála, uvědomila si, že hluk přestal. Žádná světla nesvítila. Neozývalo se tu vůbec nic až na Rozumovo přerývané vzlykání. Uši jí zaplavilo děsivé ticho.

Měla tělo jako z gumy. Pokusila se zůstat stát, ale upadla znovu. Postrach jí omotal paži kolem hrudi těsně pod prsy a přitiskl si ji k boku.

„Klid, Chess, klid.“ Nevěděla, kolikrát to řekl, než jí to konečně došlo. Přestaly se jí třást nohy a dokázala k němu zvednout hlavu.

„Myslel jsem, že jsi se strašidly a tak docela dobrá,“ řekl. „Vypadáš jako mrtvola.“

„A ty vypadáš, jako by tě vyzvracel Elvis,“ podařilo se jí vymáčknout ze sebe. „Takže?“

Opět jako by zavrzaly panty; Postrach se zasmál. „Takže asi oba vypadáme hrozně. Ale to já vždycky a ty nikdy. Jsi v pořádku?“

„Jo, jo, jsem v pořádku. Jdeme. Ukaž mi okolí venku.“

„Ta tvoje mašinka zapípala, než se ozval ten kravál.“

„To je spektrometr. Měří rušení v metafyzické rovině – duchové vyzařují metaenergii a zanechávají za sebou stopu.“

Nakrčil vyčnívající obočí. „Takže…“

„Je-hee!“ rozřízl tmu Rozumův výkřik, až Chess vyskočila. Po Svěráku byla impulzivnější, a k tomu ještě ten adrenalin. Potřebovala tady s tím skončit a vzít si něco na uklidnění.

„Viděl jsem to! Viděl jsem ducha! Počkejte, řeknu jim to! Všichni budou poslouchat… všichni…“ a skončil podivným zabubláním, jak se mu kolem krku sevřela Postrachova ruka.

„Neřekneš nic, mladíku. Nikomu, chápeš?“

Rozum přikývl.

Postrach ho pustil. „Tady nikdo nestraší. Zjistíme, kdo dělá ty triky, a zabijeme je. Ty nebudeš povídat žádné historky, nebo si pro tebe přijdu a postarám se, abys už nemluvil. Nebo něco horšího.“ Otočil se a ukázal na Chess. „Ty ji znáš, co?“

„Nikdy dřív…“

„Viděls její kůži, mladíku, víš, kdo je. Chceš, aby po tobě šla? Pomohla mi tě najít, tak ji možná nechám, aby se ti postarala o pusu.“

Chess o krok přistoupila a chtěla něco říct, ale zůstala mlčet. Tohle nebyla její věc, to byla záležitost ulice, Postrachova práce, a zasahovat do ní by mohlo být zdraví škodlivé.

Navíc to poslední, co potřebovali, byla všeobecná povědomost o tom, že je tady do toho zapletená. Církev se možná ve spoustě věcí dívá jinam, ale využívat své vědomosti a jejich zařízení na pomoc drogovým dealerům by jí pravděpodobně pochvalu nevyneslo.

Tak se jen dívala, jak Rozum přikyvuje. Vytřeštěné oči se mu bíle zaleskly, když ho Postrach kývnutím hlavy propustil. Kluk odběhl a jen se mu za patami rozprskl štěrk.

„Dobrá,“ otočil se Postrach k Chess. „Tak to dokončíme a půjdeme domů.“

Zbytek letiště se skládal hlavně ze zakrslé trávy a rozbitého cementu. Procházeli prostor po obvodu. Svěží větřík jí chladil rozpálené tělo, ale nenašla nic. Žádné vysílače, rušičky, projektory ani elektromagnety. Nic nenaznačovalo, že na letišti nestraší doopravdy.

A její kůže i síla jasně ukazovaly, že je to pravda, věděla by to i bez náhlého probuzení spektrometru. Ale proč to na ni dopadlo tak tvrdě a náhle, až to zjevení bylo přímo nad nimi? Měla by něco cítit už dřív, vlny tepla, husí kůži, cokoliv.

Pokud ty drogy nezpůsobují víc než to, že ji „poblázní“. Nervíky obvykle nezasahovaly její schopnosti, alespoň v normální dávce ne, ale nebrala drogy moc často, zejména při práci ne.

Bylo podivné i to, že spektrometr jen zapípal předtím, než se rozsvítila červená kontrolka, ale tady bylo vysvětlení snazší. Někdo mohl vyslat náraz magické energie v tu samou chvíli, kdy zapnuli to, co rozsvěcelo světla a vysílalo zvuk. Existovala spousta nelegálních přístrojů, které dokázaly spektrometr ošálit, a proto se ty přístroje používaly k detekci jen jako doplněk Odhalovačových vlastních schopností.

No, pokud ten přístroj a světelný i zvukový vysílač byly dobře přenosné a dotyčný uměl utíkat, mohl se protáhnout pod plotem a zmizet dřív, než ji Postrach vytáhl z budovy.

Ať to bylo jakkoli, jedna z prvních věcí, co se dozvěděli při výcviku, byla nic nepředpokládat a stále pátrat, dokud nedojde k nevyvratitelnému závěru. Což znamenalo, zatraceně, že to bude trvat déle, než si původně myslela.

Ještě o tom přemýšlela, když došla na druhý konec pole. Zbytky budovy vypadaly odsud jako sotva víc než stín. O stehna se jí otírala stébla trávy.

Postrach šel vedle ní. Jeho vysoká postava šustila v trávě jako šepotání mrtvých, vypadal jako šelma plavně běžící po pláni.

Udělala ještě jeden krok a zastavila se. Nohou jí začala proudit síla a polechtala ji na kůži. Tady se něco stalo, rituál… a dokonce oběť. Zamrazilo ji z toho a začala si toužebně přát být doma v posteli.

„Co tě trápí, Chess? Proč jsi tak zbledla?“

Zavrtěla hlavou. Pokoušelo se to na ni mluvit, snažilo se jí to něco říct… jen nevěděla co. Neslyšela to, byla polapená v šeptání, ve všech těch hlasech, co se jí míchaly v hlavě.

Na kůži jí mravenčilo, jak jí temné energie probíhaly tetováním. Udělat krok zpátky ji stálo všechny síly, místo aby si klekla a naslouchala, vstoupila do kruhu oběma nohama a nechala temnotu vzít ji tam, kam chtěla jít.

„Někdo tu prováděl kouzla,“ zašeptala, což jí připadalo poněkud hloupé, a tak dodala hlasitěji: „Zakázaná kouzla.“

„Jako vyvolávání duchů?“

„Možná. Nevím.“

Ustoupila o krok doprava a opatrně položila chodidlo, aby zkusila co nejpřesněji nahmatat okraj kruhu. Nechtěla do něj vstoupit znovu. Tedy většina její bytosti nechtěla.

Zvedl se větřík, rozcuchal jí vlasy a ochladil zezadu zpocený krk. To kouzlo nebylo staré. Měsíc, nanejvýš šest týdnů, ale spíš novější. Nedokázala si představit, kolik muselo být při sesílání přítomno moci. Ten druh moci vyžadoval buď velmi zkušeného, mocného čaroděje, nebo velmi nevinnou oběť. Nebo obojí.

Ať tak nebo tak, nechtěla být u toho.

Další tři opatrné kroky jí poskytly představu, jak byl kruh široký. Devět stop, což stačí pro několik lidí.

Postrach se vydal za ní, ale napřáhla k němu ruku. „Ne. Do toho nechceš vstoupit ani náhodou. Pořád ještě máš tu baterku?“

Zastavil se a podal jí světlo, trpělivě čekal jako věrný pes, zatímco Chess zkoumala zemi, jak nejlépe to zpoza kruhu dokázala. Déšť z minulého týdne nebo prostě běh času dost smazal to, co se dalo vidět, ale na zemi se něco slaboučce zalesklo – uprostřed kruhu.

Nastavila baterku a zvedla ji vysoko, aby se pokusila získat lepší výhled. Bylo to malé a zlaté, lesklé jako ostří břitvy, a pokud to dokázala rozeznat, i stejně ostré. Leželo to za několika stébly trávy, a tak na to pořádně neviděla.

„Dej mi klacek nebo něco.“ Pokud by to byla součást kouzla, dokázala by ho možná zlomit prostě tím, že tu věc odstraní. Pokud ne… tak to dá do truhličky z mozambického ebenu, kam ukládala všechny nebezpečné magické předměty, na které narazila. Energie toho dřeva byla tak silná, že zablokovala úplně cokoli.

Postrach zamířil ke skupince stromů kousek za plotem. Povedlo se mu udělat v pletivu další díru a tou prolezl. Bylo zajímavé, že se tak velký muž dovedl pohybovat tak nenápadně, ale to při své práci potřeboval. Nebyla jediná, kdo překvapeně zjistil, že Postrach najednou stojí před ní, ale byla asi jediná, pro koho ten zážitek neskončil polámanými kostmi.

Zatím pořád svítila na ten malý kousek zlata, protože se bála, že kdyby přestala, cetka zmizí nebo se promění v něco jiného. Někdo by to považoval za nemožné, ale Chess věděla své. S magií bylo možné dělat téměř cokoli; všechny předměty měly energii a s energií se dá manipulovat.

Je legrační, jak čistý jí vzduch tady připadal, asi jen patnáct mil od Downside, ale dost daleko od stále hořících ohňů, davů a jatek. I když ucítila slabý zápach smetiště, kdykoli se trochu změnil vítr, připadalo jí to tu spíš jako venkov než město. Nedokázala si vzpomenout, kdy ve volném čase naposled opustila město. Taky si nedokázala vzpomenout, kdy ve volném čase naposledy opustila svůj byt, až na nákupy jídla nebo drog. Proč taky?

Pletivo zacinkalo. Postrach prolezl dírou zpátky. Jeho tělo vypadalo jako nehybný stín, přestože se pohyboval.

Na takovou práci existovaly lepší nástroje, ale klacek bude muset stačit. Tělo ji bolelo, jak se snažila zůstat nehybná a balancovala při naklánění přes okraj kruhu. Špičkou klacku se pokoušela přitáhnout medailonek blíž.

Nefungovalo to. Možná kdyby se postavila jednou nohou do kruhu a druhou nechala venku, šlo by jí to líp.

Asi to nebyl dobrý nápad. Srdce jí bilo rychleji už kvůli drogám a při tom nápadu dost nepříjemně klopýtlo. Ale ten kousek kovu musela mít. Musela. Chtělo ji to, a ona to chtěla taky.

Zvedla nohu a postavila ji doprostřed kruhu, jak nejdál to šlo.

Nohou jí projela bolest a zabořila do ní zuby ostré jako trny. Zaječela a upadla na zem. Nestarala se, kam spadla, a převalila se po hlavě do zbytků kruhu.

Temnota. Všechno tu bylo černé a tak chladné, až se jí roztřásly kosti. Tak chladné, že si stěží vzpomínala, jaké je teplo. Hlasy se kolem ní ozývaly jako výkřiky ve větrném tunelu, říkaly strašné věci, vysmívaly se smrti a hrůze. Něco před ní mělo obrovské černé oči jako kusy obsidiánu zasazené do kostlivé tváře, a ze zubů tomu kapaly rudé sliny…

Síla jí proudila ven z těla a vsakovala do hlíny. Cítila, jak se pod ní otvírá díra, jak je země stále tenčí a hlas jako by sílil. Už se jí nepoškleboval. Lichotil jí a sliboval. Podruhé za tuto noc ji k sobě volala smrt, ale tohle bylo vábivé, ne násilné. Kdyby šla, dostala by všechno, co by chtěla. Kdyby se vzdala, postarali by se o ni, vymazali by jí všechny ošklivé vzpomínky i bolest a nechali by ji lehkou, volnou, plnou vzduchu.

Uviděla, jak se Postrachovi pohybují rty, ale nedorazil k ní žádný zvuk. Slyšela jen šepot, nerozeznávala slova, ale rozuměla jim. Otevřela ústa k výkřiku, ale místo toho z ní vyšel hlas jako lesklá rudá saténová stužka, která se odvinula do husté tmy kolem. Mohla by to vzdát, a všechno by skončilo. Veškerá bolest, bída, vzpomínky, všechno by bylo pryč. To, čeho se léta snažila dosáhnout tabletkami a různými prášky i tvrdými uzly Snu, to mohla mít hned. Mohla přestat existovat a najít zapomnění, které za života nalézt nedokázala.

Sáhla po něm. Prsty se jí sevřely kolem něčeho chladného a tvrdého, co se jí zařízlo ostrými palčivými okraji do dlaně.

Do paže jí vyletěl plamen. Krev zaktivovala kov, nakrmila ho, a ať se stalo cokoli, chladná temnota se proměnila ve vedro, nesnesitelný bílo-modrý žár.

Přes mlhu bolesti ucítila, jak se jí kolem kotníku sevřela ruka a zatáhla. Začala pouštět minci z ruky, ale teď ji popadla pevněji a znovu stiskla. Bolest byla darem, který ji udržel při vědomí v té vteřině, kdy ji Postrach trhnutím vytáhl z kruhu ven.

Najednou zase začala vidět, zrak se jí vracel ve vlnách od nicoty po zmatené série obrazů, které jí však nedorazily do mozku. Postrach si ji hodil přes rameno a rozběhl se po poli, zatímco Chess ruka pálila a žaludek protestoval. Ostrý kousek pletiva ji škrábl do tváře, když ji protáhl dírou v plotě. Málem spadla, když trhnutím otevřel dveře auta a prakticky ji hodil dovnitř.

Vyrazil z parkoviště se sprškou štěrku a zařváním hudby. Chess se podívala na svou zaťatou pěst. Mezi prsty jí kapala krev na černé džíny a vsakovala do nich. V dlani držela měděný amulet.

Kapitola pátá

„Prohřešit se proti zákonu znamená prohřešit se proti sobě samému a tak se stát nehodným. Fakta říkají, že odpouštět je lidské, ne božské, proto odpuštění musí vycházet z lidskosti; tedy se k němu musí dojít skrze ponížení a potrestání.“

Kniha Pravdy, Pravidla, odstavec 30

Kůže jí mravenčila, když se té věci dotkla, ale chtěla zkusit rozeznat něco ze složitého vzoru na okraji. Možná jsou to runy? Runy se neučili – část jejich moci spočívala v tom, že je při soustředění dokázala opsat – ale bylo nemožné si některé z nich nezapamatovat, a tady z těch jí některé byly povědomé. Zbytek mohl být vymyšlený, jen obsazené místo na zmatení zvědavců, kteří budou mít tu smůlu a na měděný medailonek narazí; jenže měla dojem, že to asi nebude tenhle případ. Na to byl amulet příliš mocný a existovaly mnohé magické abecedy, které se zaměstnanci Církve měli zakázáno učit.

Edsel by to mohl znát, ale mohla za ním jít až v neděli. Zítra byla sobota, svatý den, a většinu dne bude muset strávit v Církvi.

Zastrčila minci do černé truhličky na knihovně a pronesla pár slov moci s nadějí, že to bude stačit. Obvykle ji nepředvídatelnost magie fascinovala, ale když došlo na předměty, jako byl tenhle, tak jí to tak zábavné nepřipadalo. Kdo ví, jaké energie se mohou v amuletu projevovat, jak mohou ovlivnit ji a její domov?

„Fajn,“ řekla a otočila se, „už to přestalo krvácet?“

„Jo, vypadá to tak.“ Postrach si stáhl ručník z rány na paži a prohlédl si ji. „Budu v pořádku, Chess. Nedělej si starosti.“

„Kouknu na to.“ Krvácení přestalo, ale díra v pokožce, kde se zachytil o drátěný plot, vypadala hluboká a rozšklebená. Zachránil jí život. Dlužila mu aspoň trochu dezinfekce.

Na skříňce v koupelně jí měla skoro plnou lahvičku. Když do ní namočila kousek hadříku a přitiskla ho na ránu, ostrý lékárenský pach ji zaštípal v nose. Škubl paží, ale pak se ani nepohnul, když ji čistila dál. Potom na ránu nalepila čistou náplast a ťukáním přihladila.

„Promiň, že to bolelo.“

Pokrčil rameny. „Už jsem zažil horší.“

Což jí něco připomnělo. Zašla zpátky do malé ušmudlané kuchyňky, popadla láhev čerstvé vody z lednice a vzala jednu i pro Postracha.

Seděli, popíjeli vodu a trapně mlčeli.

Ale o čem by si s ním měla povídat? Sotva ho znala. Vlastně ho nikdo neznal. Vlastně ho nikdo nechtěl znát. Když jste ho viděli přicházet, bylo lepší utéct.

Odkašlal si, polkl vodu a znovu si odkašlal. „Hezké bydlení.“

„Díky.“ No, ani moc ne. Bylo prosté, holé a pochmurné, až na obrovské okno z barevného skla zabírající celou jednu stěnu. Ale kdyby byla nucena strávit většinu času v té místnosti z gynekologického hororu, která byla Ranařovým příbytkem, asi by jí to tu taky připadalo hezké.

„Tak co ty na to, Chess? Myslíš, že v Chesteru straší?“

Zakroutila hlavou. „Nevím. Ráda bych se tam podívala během dne.“

„Zítra?“

„Budu na mši. Je sobota.“

„Správně. Když tam nebudeš, budou tě postrádat, co?“

„Jo.“

Pomalu přikývl a vstal. Vodu si vzal s sebou. „Promluvím s Ranařem a řeknu mu, co se stalo. Brzy se u něj zastav. Promluví si s tebou.“

„Díky.“

Když odešel, bylo jasné, že na spánek nedojde. Vypadalo to, že to potáhne celou noc, ať se jí to líbí nebo ne. Pokrčila rameny a začala drtit prášek na další lajnu. Mohla by se pobavit, kouknout na nějaké filmy, obarvit si vlasy – zrzavé kořínky už zase začaly prosvítat – než ráno začne mše.

* * *

Obvykle dorazila na mši, než začalo Zúčtování, aby se vyhnula tomu, že bude muset hlídat. Dnes ráno měla plno práce s uspořádáváním svých cédéček, a tak ji občané s taškami zralého ovoce a tyčinek zdravili, když konečně vstoupila na pozemky Církve za pět minut devět.

Nedívali se na ni. Dokonce si jí sotva všimli, ale Chess se cítila odhalená, jako by se na ni všichni dívali koutkem oka a čekali, až se k nim otočí zády, aby ji mohli proklínat a mlátit. Někdy bylo těžké si připomenout, že by to neudělali, že tato část jejího života skončila ve chvíli, kdy vstoupila do výcvikového programu Církve.

Dva nižší starší vedli na náměstí prvního kajícníka. Byl to velký muž s hustými vousy. Bosé zaprášené nohy se šouraly po dláždění ke kládě, ale výraz na tváři popíral váhavost těla. Nemohl se dočkat potrestání, nemohl se dočkat očištění skrze špínu. Snadné odpovědi potěší každého. Jen tak zvažovala, co asi provedl. Porušil slib, lhal? Možná lhal o zločinu? Neměl na sobě rukavice zloděje, a tak si domyslela, že jeho přestupek byl morálního rázu; nejspíš cizoložství nebo lhaní.

Chess se nezastavila a přešla náměstí kolem obrovského kamene, což byl památník Týdne sužování v roce 1997. Vždy si připomněla, že musí sklonit hlavu v úctě nad miliony těch, jejichž životy byly uloupeny po celém světě.

Na Týden sužování si nepamatovala, byla ještě děcko. Věděla jen to, že jí duchové nevzali rodiče, ať už to byl kdokoli – nebo spíše že jejich smrt nebyla důvodem, proč se dostala do systému. Opustili ji už dřív. Ale příběh Týdne sužování samozřejmě znala, jako ho znal každý. Mohla si jen představovat, jaké to bylo, když se lidé choulili k sobě v kostelech, domovech a školách, modlili se a plakali, zatímco z hrobů vstali mlčenliví duchové a procházeli stěnami v honbě za živými. Kradli jim jejich životy. Byli ozbrojeni noži, rozbitým sklem, provazy, sekerami a břitvami. Při zabíjení jen netečně zírali.

Nebyla jediná, kdo viděl v Církvi svou spásu, přes několik ubručených odštěpených skupinek, které se pokoušely svými nepatrnými silami bouřit proti ní. Celé lidstvo – tedy co zbylo, asi třetina obyvatel, kteří žili před tímto osudovým týdnem – dlužila za životy jediné skupině a jedinému náboženství, které bylo schopno duchy ovládnout a porazit. Před Týdnem sužování, než Církev ukázala světu Pravdu, to byla malá skupinka ponořená do teorie a studia magie. Nyní ovládali svět.

A ona byla jeho součástí. Bylo to to jediné, nač byla ve svém životě hrdá.

Protáhla se těžkými železnými dveřmi a zastavila se v chladné modré vstupní síni Církve skutečně pravdy.

Vždycky jí to trochu připadalo, jako by se vracela domů. A vlastně proč ne? Jedinou stálou věcí v jejím životě byla tahle budova. Každých pár měsíců jiní rodiče, jiný dům, jiní sourozenci. Vyber si, jestli ti nařežou, nebo tě nájemní tatínci ojedou. Ale téměř každou sobotu ji zavedli sem, aby si poslechla nejvyššího staršího a naučila se tajemství, jak vstoupit do města mrtvých.

A samozřejmě, jakmile zjistili, že má talent, z toho bylo něco víc. Škola a první místo, kde byla aspoň trochu v bezpečí.

Zaklapala podpatky na dlaždicích. Zvuk šel s ní, o půl doby se zpožďoval za rytmem jejích kroků a stoupal kolem holých stěn až k rytinám na stropě. Lebky a vřískající tváře na západě, blažené úsměvy v klidu odpočívajících mrtvých na východě.

„Cesarie. Přeji ti dobré ráno.“

Starší Griffin otevřel dveře od kanceláře a vyšel na chodbu. Tmavě modrý sametový šat se matně zaleskl a zdůraznil čistě bílé punčochy na dobře tvarovaných lýtkách. Široká střecha ladícího klobouku mu zastírala obličej. Jeho úsměv jako by odplouval stejně jako u kočky Šklíby.

Sklonil se nad její rukou. „Vypadáš unaveně, drahá. Jsi v pořádku?“

„Jsem. Jen…“ zaváhala, ale pouze na okamžik. „Potřebuji nový případ. Dokončila jsem včera večer Sanfordovy. Vrátím složku, než odejdu.“

„Ale prémie z toho nebyly.“

Zavrtěla hlavou.

„Nějaké potíže u Sanfordových?“

Hm… „Vlastně ano, potřebuji nové médium. Tohle se objevilo příliš brzy. Není v tom problém, je to v pořádku,“ dodala rychle, když zahlédla starost v jeho očích. Nechtěla, aby se ptal, co se stalo. „Ale ten, kterého jsem měla, by teď asi lépe spolupracoval s jiným Odhalovačem.“

„Promluv si se starším Richardsem, než odejdeš. Přineslas to staré s sebou?“

Přikývla. „A pak budu připravena na nový případ. Prosím.“

„Jsi na řadě?“

„Myslím, že ano. Prosím, starší Griffine. Chci začít, opravdu… myslím, že bych mohla mít štěstí.“

Minutu přemýšlel a přimhouřil černě orámované oči. „Vlastně něco dorazilo včera večer. Pojď se mnou. Dneska vede mši starší Murray, já vedu jen Credo, a tak mám čas.“

Od stříbrných přezek na botách se mu odráželo světlo cestou do místností s hlášeními, kde Chess odvrátila oči, když prováděl nezbytný rituál odstraňování strážného kouzla na dveřích. „Začal jsem s tou složkou dneska ráno a ještě jsem nedostal finanční zprávu. Jde o Mortonovy v Trebor Bay. Tvrdí, že už mají několik týdnů problémy, ale zavolali až teď.“

Zvedla obočí. „Pořád stejná písnička.“

„Přesně. Tudy.“

Bez impozantní postavy kmotry Tremmelové sedící za ním vypadal stůl s hlášeními prázdný, přestože na něm byla rozházená hromada papírů a prázdných kelímků od kávy. Složky byly zastrčené v dlouhé řadě skříněk za stolem; kmotra Tremmelová nikomu kromě některých starších nedovolila k nim chodit, natož se jich dotýkat, a na Svatý den měla volno. Jen být v téhle místnosti bylo skoro zneuctění.

Griifin odemkl stříbrným klíčem jednu ze zásuvek. Chess napůl očekávala, že se ozve alarm, ale starší prostě vytáhl složku a podal jí ji. Zásuvku za sebou zabouchl. „Co to máš s rukou?“

Rána od amuletu z letiště vypadala dneska mnohem hůř, byla rozšklebená a zarudlá, a tak si kolem ruky před odchodem omotala obvaz. Zavrtěla hlavou. „Jen jsem se řízla při otevírání plechovky rybiček, věřil byste tomu?“

„Měl by se ti na to podívat některý doktor.“

„To bude v pořádku, díky. Není to hluboké, chce to jen udržovat v čistotě.“ Ve skutečnosti měla podezření, že v tom už je infekce. V celé ruce jí tepalo.

„No, pokud změníš názor, dej mi vědět. Nejspíš tam můžeš jít dneska večer.“

Jít – aha, ten případ. „Na Svatý den?“

„Jdi po západu slunce. Vytvořili jsme povolení pro chytání lidí po Festivalu.“

„Ach. Dobře.“ Církev se pořád snažila chytat, a Chess se snažila o totéž. Festival znamenal práci, práci a bezesné noci, a ještě víc práce. Jednou za rok týden pokání, truchlení a rituálů, dlouhé hodiny v Církvi během dne a dlouhé hodiny potmě doma s krví a bylinkami na dveřích a oknech na ochranu obyvatel, kdy Chess svědila kůže z energie duchů. Šest nocí, během nichž mrtví znovu kráčejí po zemi, oddělení od lidí, které chtějí zabít, jen mocí a znalostmi Církve.

Bylo to děsivé a obtížné… ale nepochybně to lidem připomínalo, kdo se o ně stará. Ne Quantras s jejich zbytečnými protesty nebo PRA s pokusy využít vládní odvětví Církve k podkopání její morální autority. Ani marenzité s jejich výhrůžkami nebo zlověstní a výkonní Lamaru s temnou magií a složitými pletichami. Všechny tyhle skupiny chtěly vládnout.

Ale vládla jen Církev. A od dvacátého osmého října do třetího listopadu každého roku ten fakt světu velmi přesvědčivě připomínala.

Starší Griffin se usmál. „Vezmi si to a podívej se, co s tím můžeš udělat. Štěstí s tebou.“

Zastrčila tenkou papírovou složku do tašky, že si ji prohlédne později, a pak zamířila do chrámu, kde starší Murray probíral důležitost úcty. Tohle kázání už slyšela, ale vklouzla na sedadlo vzadu. Ujistila se, že ji viděl. Ujistila se, že ji všichni viděli. Bydlet mimo církevní budovy ji postavilo trochu pod drobnohled, zejména v poslední době, natož kdyby ji neviděli na mši.

Což jí něco připomnělo. Než odejde, chtěla se podívat, jestli tu mají nějaké záznamy o Chesterském letišti.

Starší Griffin se postavil na pódium a smekl klobouk. Modré světlo v místnosti se mu odrazilo od světlých vlasů a přebarvilo je do stříbrna. Bělma mu plula v černých linkách kolem očí. Chess sklonila hlavu.

„Nemám potřebu víry.“ Stovky hlasů promluvily najednou a recitovaly Credo; Chess si představila jiné církevní budovy v jiných částech světa, kde všichni unisono mluví. „Nemám potřebu víry, protože znám Pravdu. Nepotřebuji věřit. Víra je zbytečná, když faktem je Pravda. Nemodlím se k bohu. Modlitba znamená víru, a bohové neexistují. Existuje jen energie, a tou je Pravda. Církev mi ukazuje Pravdu a chrání mě. Pokud se budu držet této Pravdy, vstoupím do Města věčnosti a zde zůstanu.“

Než došli k těmto posledním slovům, hlasy se rozburácely a odrážely se od stěn, radostné, důvěřující, důrazné. Energie místnosti se jí vlnila na kůži. Věděla, že tak působí na každého zaměstnance Církve. Citlivost vůči takovým věcem byla prvním indikátorem talentu.

„Slyšel jsem o Sanfordových,“ zašeptal někdo. „Smůla, co?“

Otočila se a zahleděla se na široce se usmívající obličej Agnewa Doyla. Zřejmě by se tak vesele nešklebil, kdyby mu vrazila facku, ale tady na to nebylo to správné místo. Doyle jí způsobil už dost potíží. Nepotřebovala se s ním začít prát uprostřed síně.

„Hej, počkej. Jen jsem chtěl říct, že je mi to líto, Chessie. Dneska ráno jsem slyšel, že tam opravdu strašilo, a myslel jsem…“

„Myslel sis, že uslyšíš celý příběh, abys měl pořádné drby?“ Otírala se o ni těla, jak lidé opouštěli síň.

Mše byly velmi krátké, to bylo pravidlo. Nemusely být dlouhé. Nejvíc záleželo na ukazování identifikačních karet, aby člověk dokázal, že na mši byl. Aby dokázal, že věří; docházení na mše nebylo povinné, ale všichni věděli, že kdo tam chodil, měl lepší šanci na získání dobré práce a zařazení dětí do vynikajících škol. Ať Církev poskytovala jakékoli výhody, jako první z toho těžili ti, kteří se účastnili jejích aktivit.

Nebyly vyžadovány žádné dary, nikdo nežádal o peníze tak, jak to dělala stará náboženství. Církev chránila lidi, a lidé platili daně Církvi. Žádný prostředník, žádné dohadování o tom, jak se peníze utratí. Utratí se tak, jak Církev chce, a pokud se to lidem nelíbí, ve Městě věčnosti čekají hordy záludných duchů, kteří touží znovu povstat a vraždit lidi, kdyby se Církev rozhodla je volně vypustit.

Navíc Zúčtování byla skutečně událost. Nikdo ho nechtěl promeškat a museli jste se zúčastnit mše, pokud jste chtěli být přijati.

„To není fér. Jen proto…“

„Víš, co není fér, Doyle? Že díky tobě si polovina lidí, s nimiž pracuji, myslí, že jsem děvka, to není fér. Jdi mi z cesty.“ Jen pomyšlení na to, že o ní mluví, že lidé o ní vědí takové věci, jí udělalo na žaludku uzel. Technicky ona a Doyle neporušili žádná pravidla – nežili v manželství a byli plnoletí – ale když se na ni spolupracovníci dívali a představovali si…

„Nikomu jsem to neřekl.“ Sáhl jí na paži, ale hned ucukl, jako by se popálil. „Někdo to zjistil, to je vše, co vím.“

„Dobrá. Jasně. Všichni ti špióni se schovávali ve tvé ložnici.“

„Proč bych jim to říkal? Nejsme jediní, na koho se dívají, víš. Někdo určitě…“ rozhlédl se po prázdné místnosti a ztišil hlas, „někdo nás určitě musel slyšet.“

„Takže teď nejspíš taky poslouchá. Musím jít. Mám práci.“

„Nemohlas dostat další případ.“

„Dostala, a na rozdíl od jiných lidí ho skutečně potřebuji. Všichni jsme nedostali Šedé věže.“

„To bylo štěstí.“

„Štěstí a oblbnutá kmotra, chceš říct.“

Šedé věže byl velký dům na okraji města, o kterém se říkalo, že v něm straší. Majitelé jeho pověst bohužel využívali, nabízeli prohlídky a dávali do tisku zprávy o různých událostech – zvuky, fyzické projevy, dokonce i psychický útok, což z případu vyneslo hodně. Doyle to odhalil. Říkalo se, že si vydělal skoro sto tisíc dolarů, což byla nejvyšší prémie kdy udělená Odhalovači – desetinásobek obvyklé částky za jednoho ducha. Několik lidí to dost naštvalo, rozhodně Breeho Bryana, který byl další v řadě na přidělování případů.

Zvedl koutky úst vzhůru. „Proč to s tebou vůbec probírám? Nevěříš mi, tak fajn. Jak chceš. Přeji ti hezký den, Chessie. Hodně štěstí s novým případem.“

Sledovat ho, jak odchází, byla chyba. Jak se mu pohybovala široká ramena, jak se mu světlo odráželo od černých vlasů dlouhých po ramena… ty vlasy byly velmi jemné, jak si připomněla.

Jít za ním byla nejrychlejší cesta k archivům, ale raději si vybrala tu delší a zamířila ze dveří doprava kolem výtahu. Z téhle chodby jí vždycky naskakovala husí kůže. Jela tím výtahem jednou – dlouhá pomalá cesta pod povrch země a pak tichá jízda vlakem do samotného Města – při první hodnotící návštěvě. Netoužila si to zopakovat. Proto si vybrala Odhalování místo Spojení. Město věčnosti nebylo zábavné, alespoň jí tak nepřipadalo.

Co všichni viděli jako pokojný a šťastný dlouhý zasloužený odpočinek, připadalo Chess chladné a neosobní. Jako osamělé peklo jen o trochu horší než to, v němž prožívala každý den. Ať se snažila, jak chtěla, aby pochopila, co ostatním připadalo tak přijatelné, ona prostě… nemohla. Další chybějící steh v tkanině její duše, další pocit, který nemohla sdílet s nikým jiným. Další věc, kvůli které si připadala osamělá a odlišná.

Za výtahem nalevo byly schody, zvedající se u zdi v sevřené spirále. Staré železo jí rachotilo pod nohama. Nikdo tyhle schody ani chodbu nepoužíval, až na Spojovače a ti na Svatý den nepracovali.

Chess se zastavila asi ve dvou třetinách cesty nahoru a zalovila v kapse, aby vytáhla krabičku s tabletkami. Nervíky, které si vzala kvůli bolesti v ruce, ji otupovaly. Tady bylo nejspíš jediné místo v celá budově, kde si mohla být jistá, že se nikdo nedívá. Nebyly tu ani bezpečnostní kamery, protože Spojovači se vzbouřili, že je někdo pozoruje při přípravě na cestu. Chess jim to neměla za zlé. K mrtvým jste museli jít nazí.

Pravá ruka nechtěla poslouchat, a tak se přinutila položit krabičku na schod vedle sebe a otevřít víčko levou. Že si musela poranit zrovna pravou.

Uvnitř krabičky měla malý sáček, který jí dal minulou noc Ranař. Z vnitřní kapsy bundy vytáhla dlouhou sponku do vlasů. Její jazýček byl dostatečně široký na to, aby na něm udělala lajnu, a uprostřed měl příhodný dolík. Vzala ji mezi levý palec a ukazovák a nasypala do ní trochu prášku. Pravým palcem si stiskla nosní dírku a zvedla sponku.

„Povídám vám, něco není v pořádku.“

„Bruci, Bruci. Přeháníš.“

Chess vyhlédla mezi tyčemi schodiště. Co tu dělá nejvyšší starší a Bruce Wickman? Bruce byl Spojovač. Ti zřejmě mluvili jen spolu nebo s mrtvými. A proč si povídali tady, místo aby to probrali v kanceláři nejvyššího staršího?

Kdyby vzhlédli, uviděli by ji. Ještě že to nikdo nedělá.

„To ne, pane. Mrtví jsou… neklidní. Nejsem jediný, kdo si toho všiml. Kdybyste mi půjčil některé materiály, mohl bych si promluvit s duchy starých Odhalovačů a zjistit, co si myslí.“

„Co myslíš tím neklidní?“

„Znepokojení. Něco je trápí a děsí. Při komunikaci jsme měli značné potíže.“

„Festival skončil před dvěma týdny. Vždycky se chovají takhle, když jejich týden svobody skončí. Nepamatuješ si na dobu před dvěma lety, Bruci, když se snažili uniknout tři dny po zavření bran? Taky jsi tam byl, že?“

„Ano, ale tohle…“

Nejvyšší starší pleskl dlaní Bruce do zad. Vypadalo to přátelsky, ale Bruce sebou trhl. „Podívám se na to, Bruci. Řekni ostatním Spojovačům, že zvážím jejich žádost. Ale jsem si jistý, že vše se vbrzku vrátí k normálu.“

Bruce nešťastně přikývl, zatímco se Chess snažila nevšímat si drobných zrnek Svěráku padajících ze sponky dolů. Noha ji svědila, ale neodvažovala se pohnout, zejména ne na tomhle rozvrzaném schodišti.

Takže Bruce si myslí, že Město je nepokojné? Hmmm.

Nejvyšší starší měl pravdu. Když se přiblížilo výročí Týdne sužování, nastaly tytéž astrologické a atmosférické podmínky, které jim umožnily poprvé povstat z hrobu; planety byly v konjunkci, magická energie země procházela každoročním posunem a ve vesmíru proudilo tolik síly, že duchové dostali to, co potřebovali k prolomení bran. Přesný okamžik konjunkce nebyl dlouhý, ale chvíli trvalo, než se vše vrátilo k normálu.

Navzdory naprostému obdivu a úctě k Církvi Chess vždycky přemýšlela, jestli je Festival něčím víc než jen příležitostí připomenout lidem dluh, a oslavou Církve, že to vlastně je nevyhnutelné – mrtví museli být uvolněni z Města kontrolovaným způsobem, pod dohledem Církve a médií, jinak by utekli sami – a s nebezpečnými následky.

Ne že by na tom záleželo. Festival proběhl, konec příběhu.

„Dobrá, nejvyšší starší. Řeknu jim to. Ale prosím… prosím, zvažte to.“

„Zvážím. Nyní jdi, Bruci. Fakta jsou Pravda.“

„Fakta jsou Pravda, pane.“

Ze svědění se stalo píchání. Nejvyšší starší zůstal tam, kde byl, a hleděl na dveře výtahu. Proč už neodešel? Měl být jinde. Chess se potřebovala poškrábat a vdechnout lajnu.

„Co děsí mrtvé?“ zamumlal a zavrtěl hlavou. „Co by mohlo vyděsit mrtvé?“

Kapitola šestá

„A od nynějška bude nazýváno Triumph City, protože je místem triumfu Pravdy, a zde vybudujeme svůj skvělý domov.“

Nejvyšší starší, řeč při vysvěcení, 1. prosince 1997 (po Pravdě)

Symboly na amuletu nebyly v žádné z běžných knih, což ji nepřekvapilo. Kdyby byly, poznala by je. Ale nikdy neškodilo podívat se, a tak to udělala a prošla celou abecedu. Našla jedinou shodu.

Etosh.

To slovo bylo zmíněno jen proto, že bylo spojeno v příkladu s jiným symbolem. Nebyl u něj žádný význam. Slepá ulička.

Místnost s omezeným přístupem by jí toho pravděpodobně poskytla víc, jenže u stolu dneska seděla kmotra Glassová a ta ji nenáviděla. Bylo to vzájemné. Chess nehodlala žádat vlezlou starou kmotru se špičatým nosem a chlupatou bradou, aby ji pustila dovnitř. Musela by odpovědět na příliš mnoho otázek.

Místo toho zamířila ke skříňkám u stěny a docela se lekla, když uviděla povědomou hlavu. Ne, nebyl to Doyle, nýbrž Randall Duncan, další Odhalovač. Kdyby dávala lepší pozor, nespletla by si je. Doyle měl jemnější vlasy, lesklé a opečovávané, zatímco Randymu visela hříva až na záda, protože se prostě nechtěl obtěžovat se stříháním.

Zastavil se, jako by na sobě ucítil její pohled. Zářivě se na ni usmál.

„Ahoj, Chess! Hledal jsem tě už dřív, ale neviděl jsem tě.“

Kohokoli jiného by se zeptala proč, ale u Randyho to nebylo potřeba. Stejně jí to řekne. Jemnost nikdy nebyla jeho silnou stránkou.

„Všechno v pořádku, Randy?“

Přikývl. „Slyšel jsem o Sanfordových. To je pech.“

„Jo. Ale právě jsem dostala nový případ. Bude se mi hodit.“

„To by se hodilo nám všem, ne? Nebo většině z nás. Doyle by ho asi nepotřeboval.“

Obrátila oči v sloup, aby dala najevo souhlas, a přála si, aby šel pryč. Věnovat mu pozornost bylo plýtvání časem. Chtěla si prověřit ty složky, a to se nedalo dělat, když tady stál.

„Když tak mluvíme o Doylovi… já – musím ti něco říct. Něco o něm, a asi se ti to nebude líbit. Kolují drby o vás dvou. Měla bys vědět, co lidi říkají.“

„Ano, Randy, já vím. Kdes to slyšel?“

Pokrčil rameny. „Zaslechl jsem jednu z kmoter, jak se na to Doyla ptá. Popřel to, ale, no, nechtěl jsem, aby tě to ranilo, Doyle svým způsobem využívá lidi.“

„Jo. Já vím. Jsem v pořádku, Randy, nedělej si starosti.“

Zahleděl se na ni zpod hustého obočí a pak přikývl. „Dobře. No, kdybys něco potřebovala, víš, třeba si popovídat, tak mi klidně zavolej. Opravdu.“

Přikývla, jako by to bylo něco, co by snad udělala. „Díky, možná jo.“

Popleskal ji po paži a odešel. Než zmizel mezi regály, přehodil si kadeř přes rameno. Takže jedna z kmoter – vsadila by se, že to byla ta podivná kmotra Tremmelová, která si myslí, že když přiděluje případy, může si hrát na soudce Odhalovačů. Tak ta si myslí, že do toho bude strkat svůj špičatý nos? Není divu, že o tom tady každý věděl. Skvělé.

Zavrtěla hlavou a vytáhla šuplík se složkami.

C… Ce…Ch. Chesterské letiště tu opravdu mělo svou složku, a pěkně tlustou. Popadla ji a odnesla si ji ke stolu.

Letiště bylo otevřeno v roce 1941 a zůstalo otevřené padesát let. Nikdy se nezvětšilo a nestalo se ničím víc než malým místním polním letišťátkem. Ve spisu byly i fotky, které ji překvapily vzhledem k rozvalinám, které viděla předchozí noci. Byla to čistá malá budova, usazená úpravně před ranvejí jako dítě na kostelní lavici.

Pod prsty jí zašustily výstřižky ze starých novin. I Chester si vybral svůj díl nehod a katastrof. Viděla jich dvacet tři za posledních deset let, co bylo letiště otevřené. Malá soukromá letadla měla větší sklony k nehodám než obrovské komerční letouny, ale Chess to stejně připadalo hodně.

Byli tu Ranařovi duchové – pokud to byli duchové – už tak dlouho? Pokud by pracovala s církevní teorií, že duchové způsobují smrt, aby se krmili živými, nebo ze žárlivosti, a do Chesteru nepřilétlo ani neodletělo žádné letadlo už skoro třicet let… tak to budou zatraceně vzteklí a hladoví duchové. Není divu, že šli po Ranařových letadlech jako děcka z Downside po kusu masa.

Ale pokud tam někdo provádí rituály, tedy ne pokud, určitě je provádí, co se tam může stát? Pokusil se někdo Zapudit duchy z Chesteru na vlastní pěst a použil na to nějaké levné kousky mědi, co získal od jednoho z mnoha šarlatánů, které se Církev stále pokoušela stíhat?

Otevřela poznámkový blok. Zeptat se Ranaře, jestli se pokusil o Zapuzení. Zeptat se Edsela, jestli pozná ten amulet.

Z pomyšlení na to, že se ho bude muset znovu dotknout, se jí zvedl žaludek. Magie byla samozřejmě legální, jak jinak? Jak postavit energii a síly spojené se zemí a vzduchem mimo zákon?

Ale ne všechna magie byla stejná. Církev rozhodla, co je a co není přijatelné. Chess si byla zatraceně jistá, že to, co se děje v Chesteru, by žádný starší se zdravým rozumem neschválil. Cítila se vinna tím, že má amulet u sebe – jenže nakonec v ní celá situace vzbuzovala pocit viny.

Tu a tam popotáhla a dál procházela složku. Od uzavření letiště nebyly žádné stížnosti na duchy a nebyly tu žádné poznatky ani o okolních pozemcích, což ovšem mnoho neznamenalo. Odhalovači měli zapsat seznam všech budov v okolí místa, kde byl potvrzený výskyt duchů, ale skoro nikdo to nedělal. Chess sama na to zapomínala alespoň v polovině případů.

A tak kromě teorie „zanedbaných duchů“ Chess nic nenaznačilo, že v Chesteru opravdu straší.

Jenže zpočátku taky nic nenaznačovalo, že u Sanfordů opravdu straší, a nepochybně tomu tak bylo.

Tolik k prvotním náznakům.

* * *

Mortonovi vypadali jako normální milá předměstská rodina, která usilovně upravovala svůj velký dům jako vytvořený podle vykrajovátka i třicet stop trávníku kolem dokola, což nic neznamenalo. Ve skutečnosti to však znamenalo, že Chess musela být opatrnější a víc ve střehu, protože Mortonovi svůj roztomilý předměstský dům prostě chtěli. Bylo to vidět na jejich hladkých kulatých obličejích.

Lidé, kteří chtějí věci, jsou nebezpeční. Lidé, kteří chtějí věci, budou lhát, podvádět a krást, aby je získali.

To ona věděla ze všech nejlíp.

Takže roztáhla rty do falešného úsměvu a vylovila blok. „Kdy jste říkali, že projevy začaly?“

Paní Mortonová se na chvíli zarazila a přiložila si jeden elegantně růžovoučký prstík k elegantně růžovoučkému rtu. „Řekla bych, že to bylo asi před pěti týdny, že, Bille, drahoušku? Když jsi byl na konferenci.“ Obrátila pohled zpátky na Chess. „Bill je oční lékař.“

„To je skvělé.“

Co na to měla říct? Bill mohl prohlédnout každé oko v Districtu, a Chess by to stejně nezajímalo.

Ale paní Mortonová byla očividně velice hrdá na to, že se její manžel podíval do tolika očních bulev, že se z něj stal odborník, a to poslední, co by Chess chtěla, bylo znepřátelit si rodinu.

„Byla jsem v prádelně,“ pokračovala paní Mortonová, „a dávala jsem prádlo do sušičky, když jsem slyšela Alberta, jak začal vřískat. To bylo zvláštní, protože Albert je takový statečný tichý hoch. Je jako jeho tatínek.“

Kdyby paní Mortonová přestala verbálně onanovat nad manželem a synem, byli by s tím hotoví mnohem dřív, ale Chess si v tu chvíli uvědomila, že to je jediný sex, který ta žena má. Pan Morton, mlčenlivý, bledý a oblečený v pletené vestě, vypadal jako člověk, který jí žebírka příborem. Řekla by, že v ložnici to zrovna divoké zvíře není, ale kdo ví?

„Vy jste ten přízrak opravdu viděla, paní Mortonová? Nebo ho viděl jen Albert?“

„No, tehdy jsem ho nezahlédla. Ale popsal ho tak dobře, že jsem měla pocit, jako bych ho viděla. Později jsem ho viděla. V ložnici. Zrovna jsem usínala.“

„Jak vypadal?“

„Prostě příšerně. Jako… ghúl nebo tak něco. V místnosti bylo najednou chladno… a připadal mi tak zlovolný.“

Delikátně se otřásla. „Šedý a jaksi vrásčitý. Plesnivý, jestli chápete, co tím myslím. Měl na sobě jen hadry, kdysi to mohly být šaty, ale to nedokážu říct. Ani nevím, jestli to byla žena nebo muž, ale určitě to bylo už dlouho mrtvé. Uniklo to z Města věčnosti? Myslela jsem, že odtud nemohou utéct, ale kdyby nemohli, pak by u nás nestrašilo, že?“

„Někteří duchové do Města nikdy nedorazili. Pořád uklízíme po mších starých náboženství.“

Chess si udělala další poznámku. Velmi se snaží svalit vinu na Církev. Nedokážou popsat entitu ani v nejmenším. Pod to si připsala: Vodka. Prací prášek. Zubní pasta.

Paní Mortonová musela v Chessině bezvýrazném obličeji něco zahlédnout, protože spěšně dodala: „Ne že bychom obviňovali Církev! Samozřejmě že ne. Ale tohle… tohle je pořádně děsivé. Chudák Albert se bojí spát ve svém pokoji a nikdo z nás se tu necítí moc dobře, no a tohle je náš domov. A ani ho nemůžeme prodat, když se tu potuluje nějaký mrtváček!“ Ruka jí vylétla k puse.

Chess ignorovala to slovo i přehnaně šokovaný výraz na pečlivě nalíčeném obličeji paní Mortonové. Pokud jde o tohle, výraz „mrtváček“ vytvořený z „nemrtvého“ byl z těch méně urážlivých slov, co kdy o nich slyšela. Samozřejmě bylo horší než Církví schválené výrazy „duch“, „zjevení“, „přízrak“ nebo „entita“. Ale v slangu to bylo neškodné.

„Doufáme, že nám můžete pomoci.“ Pan Morton promluvil poprvé. Na tak drobného muže měl překvapivě hluboký a příjemný hlas.

„Určitě ano. Možná byste mi mohli ukázat ta místa, kde se entita objevila? Také bych ráda viděla všechna místa, kde jste nějakým způsobem pocítili její přítomnost. Zvuky, symboly vyškrábané na zdi nebo možná v zamlžených dveřích od sprchy nebo na zrcadle? Často se pokoušejí komunikovat tímto způsobem.“

Mortonovi na ni zírali tak, že jejich vytřeštěné oči vypadaly jako umělé.

„Objevilo se někdy něco na stěnách nebo oknech? Měli jste pocit, že jste sledováni? Zahlédli jste koutkem oka nějaký pohyb? Co podivný zápach? Doteky? Něco takové povahy? Nyní je čas, abyste mi ukázali, kde k tomu došlo.“

Vytáhla z tašky magnetofon a spektrometr a zapnula je.

Mortonovi se nepohnuli. Chess potlačila nutkání se podívat, jestli jí něco nezašpinilo halenku, když nedávala pozor.

„Nějaký problém?“

„Promiňte,“ řekla paní Mortonová. „Jen… jste mě vyděsila. Něco tak ošklivého se u nás nevyskytlo. Dojde k tomu?“

„Možná.“ Chess je pozorně sledovala. Měla pocit, že vidí, jak se jim v hlavách otáčejí maličká kolečka, protože přemýšlejí, jak jí představit nějaký silnější projev. Něco podobného zažila při druhém roce činnosti, kdy sestavila svůj seznam a klient vyštěkl: „Vzkazy v jinovatce? Něco takového by mě nenapadlo udělat!“

„Proboha.“ Paní Mortonová zaťala prsty do svetříku. Modrýma očima zkoumala pokoj a přejížděla pohledem z jedné strany na druhou, jako by očekávala, že se každou chvíli něco zhmotní a skočí na ni. Buď byla skvělá herečka, nebo byla skutečně vystrašená. Bylo možné, že syn – Albert – to dělal bez vědomí rodičů? Nebo za tím byl pan Morton? To se jí taky jednou přihodilo, že manžel vyráběl falešné přízraky, aby se ho žena bála požádat o dům, když odešel s jinou.

Naškrábala si do notesu: Má pan M. přítelkyni?

„Určitě to dokážeme vyřešit, než se situace zhorší,“ řekla Chess. „Nyní kdybyste mě laskavě provedli po domě…?“

K Chessinu zklamání ji po domě prováděli všichni tři. Další těla, která stála kolem ní v úzkých prostorách, jako byla Mortonovic stísněná hala, nepatřila k tomu, co by potřebovala, když byla po Svěráku trochu nervózní. A jestli se jí malý Albert jen tak náhodou znovu otře o prsa, praští ho. Druh i množství pornografie, které by našla pod jeho postelí, by bylo pravděpodobně omračující.

Paní Mortonová přejela bledými prsty po rámech obrazů v hale. „Dokážeme vysledovat naši rodinu tři století zpět,“ řekla. „Kořeny jsou důležité, nemyslíte?“

„Určitě.“ Uvažovala, co by paní Mortonová řekla, kdyby jí Chess odhalila, že nemá tušení, kdo byli její rodiče, o další rodině nemluvě.

Tetování ji ani nezašimralo a spektrometr ani nepípl, když vešli do malé ložnice napravo, která vypadala, jako by v ní bydlelo nějaké bizarně snobské dítě. Plakáty s Batmanem visely vedle plakátů divokých kachen a tisků z Tateovy galerie. Na prádelníku zhrouceně seděl plyšový medvídek vedle poličky se stříbrnými manžetovými knoflíčky. Knihy vyčnívaly z borovicové knihovny jako vylámané zuby, ale když Chess přistoupila blíž, všimla si čar v prachu na policích. Někdo odtud nedávno, nejspíš velmi nedávno, vytáhl pár titulů.

Malý Albert byl fanda do sci-fi a moderních technologií. Byla tu slavná jména fantastiky – Tolkien, Card, Anthony, Weis spolu se Saganem, Heinleinem, Sturgeonem, Stratem… ale žádné technické knihy s návody ani Průvodce pro idioty, což bylo docela neobvyklé, protože když se rozhlédla po místnosti, všimla si svazku kabelů vyčnívajících zpod postele a prázdné police pod plochou televizí v rohu. Albert vypadal jako kluk z klubu fandů audiovizuální techniky, a ti obvykle čtou knížky o tom, jak něco hacknout, spojit, a jak dělat speciální efekty. Čtou o digitálním zobrazování a domácích divadlech, a jak zapojit reproduktory, aby začaly hrát v jedenáct.

Kdyby se vrátila později nebo příští noc, zřejmě by získala důkladnější náhled.

Tak nechala Mortonovy, aby ji provedli volnou ložnicí do koupelny a do hlavní ložnice. Po celém domě byly vidět známky náhlého stěhování, jako by tu vybuchl katalog L. L. Beana; krásný prádelník v ložnici s neladícími nočními stolky, drahá kosmetika na popraskaném pultíku v koupelně. Kniha Pravdy byla naaranžovaná vedle postele tak, aby se světlo odráželo od zlacených písmen a oslnilo ji, jakmile vešla do dveří.

„Tady to bylo.“ Paní Mortonová mávla nervózně rukou k místu na podlaze vlevo, asi stopu od místa, kde stála. Na tom pohybu bylo něco povědomého, stejně jako na celé paní Mortonové. Možná rodina opravdu chodila někdy do Církve a Chess je tam zahlédla. „Byla jsem tamhle v posteli, jak jsem řekla, a ono to… vznášelo se to tam a hledělo to na mě. Vypadalo to tak rozzlobeně, že jsem nevěděla, co mám dělat…“

Tohle bylo směšné, ztráta času. Vypnula spektrometr i magnetofon a strčila je zpátky do tašky.

„No, myslím, že jsem zatím viděla dost. Mohli bychom se vrátit do obývacího pokoje, kde podepíšete stížnost a my ji začneme řešit.“

„Ale… vy jste toho ducha neviděla, nevadí to?“

Chess zatáhla za zip na tašce a uvědomila si, že se jí při tom trochu třese ruka. Podívala se na hodiny u postele. Za pět minut devět. Tohle trvalo věčnost, už musí jít.

„Ještě jsme neskončili,“ odpověděla a snažila se, aby to znělo vesele. „Bude trvat týden nebo dva, než to pořádně prošetříme. Nyní jsem přišla hlavně kvůli vyplnění papírů a abych získala aspoň dojem, čemu čelíme. Ještě mě uvidíte, paní Mortonová, nemějte obavy.“

Paní Mortonová se slabě usmála. Podvodníci vždycky nesnášeli, když jim řekla, že ji ještě uvidí. A Mortonovi to zfalšovali, to věděla. Ani pípnutí, ani cvaknutí spektrometru. Což je v uzavřeném prostoru s duchy velmi neobvyklé.

A Mortonovi se určitě o uzavřených prostorech dozví dost, pokud má pravdu a oni lžou. Církev nebyla nijak laskavá k těm, kdo se ji pokusili okrást. Pan Morton stěží bude v malé modré cele prohlížet oči.

„Takže jen podepište tyhle papíry, a já vás ponechám vaší…“

Za panem Mortonem se ve vzduchu něco mihlo. Bylo to tak rychlé, že Chess chvíli trvalo, než jí došlo, že to není halucinace. Černá postava lidské velikosti, ale přikrčená. Měla dojem, že tomu obličej zakrývá kapuce a ve světle u postele zahlédla ostří čepele. Pak postava zmizela ve skříni.

Vypadalo to skoro jako animovaný film, obraz vytvořený na stěně, místo aby se před ní pohyboval, jenže animovaný film viděla tak dávno, že se v tom mohla zmýlit.

Nemýlila se ohledně pocitu neklidu, ovšem ten v ní vyvolávaly potřeby jejího těla – alespoň si to myslela. Zatraceně, neměla čekat s tím, aby si vzala tabletky, začínala být zmatená. Poprvé jí do mysli vklouzla špetka pochybností. Absťák, nebo duch? Neměla jak to zjistit.

Mortonovi stáli, mírně zmateně se na ni dívali a čekali, až dokončí větu. Ničeho si nevšimli – nebo všimli a sledovali, jestli Chess něco řekne.

Samozřejmě. Ta postava, na kterou se dívala, byla animovaná, jakoby promítnutá, protože byla. Až se sem vrátí, měla by se podívat po projektoru. Nejspíš bude za zrcadlem nebo za toaletním stolkem. Ta myšlenka byla uklidňující, ale ne natolik, aby jí nevyrazil na čele a těle studený pot. Měla pocit, že je ulepená.

„…vaší večerní zábavě,“ dokončila. „Je mi líto, že jsem vás tak zdržela, můj poslední rozhovor se protáhl. Budu s vámi v kontaktu.“

Dřív, než si myslí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtící duchové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.