Pavla Jazairiová

V SEVERNÍ INDII

Radioservis

© Radioservis, a. s., 2004

© Pavla Jazairiová (text)

© Jiří Hůla a Pavla Jazairiová (fotografie)

ISBN 80-86212-39-4

Příjezdy

Nevím, kolikrát jsem na letišti v Novém Dillí přistála, kolikrát jsem do Dillí přijela vlaky a autobusy. Za deset let jsem směřovala do Indie popáté – celkem jsem v této obrovské zemi strávila víc než rok. Toužila jsem po Indii, po rovné krajině ozdobené obrovskými rozložitými stromy. Zase uvidím ženy v bavlněných sárí, v každé vesnici jinak barevných, světle zelená pole mladé rýže, černé buvolce po krk ve vodě, budu jíst dobré indické jídlo. I na Dillí jsem se těšila – známé cesty, po kterých budu chodit.

Také jsem měla velký strach. Věděla jsem, co potkám: hluk, smog, špínu, nepohodlné ubytovny, rozklížené autobusy a přeplněné vlaky. Davy bezohledných lidí a bídu.

Cesta byla velmi svízelná. Přepadala mě nesnášenlivost, hněv vůči Indii a jejím obyvatelům, kteří tak brutálně, v tak obrovském počtu, také stále více a rychleji plení svůj – ale i můj – svět. Vidím utrpení lidí i zvířat, zdevastované životní prostředí a jsem bezmocná. Hledám viníka. Ptám se sama sebe, proč sem jezdím, proč se do této hrůzy dobrovolně vracím.

Co se změnilo? Stárnu? Sice jsem opět ze smogu dostala bronchitidu, ale mám sílu, batoh, svobodu a touhu. Jak se naplňuje? Všude narážíme na něco trýznivého. Ujíždíme proto dál a jinam, z města na venkov, kde je bída, z venkova do zamořených měst.

Jako bych ztrácela empatii – schopnost vcítit se do situace druhého.

Tolik mučivého neštěstí u nejslabších – starých lidí, lidských a jiných mláďat!

A každý na mě doráží. Chce vyvolat soucit a získat peníze. Zaplatím, abych se jich zbavila. Tak dost! „Čalo!“ Běž pryč!

„Proč na ně řveš?“ ptal se Jiří.

Soucítit, dát dítěti kus jídla, žebračce koupit čaj, prožít situaci, podvolit se, i pláč je možný. Já zuřila, napnutá v křeči jsem nenáviděla Indii. Krmím psy a snažím se ignorovat lidi. Ach, vrátit se domů! Slzy do očí mi vháněl pohled na letadlo v oblacích.

Konec cesty přišel náhle, jako všechny konce, obavy z možných nesnází se rozplynuly, Indie tak naléhavě přítomná se náhle vytrácela spolu s posledními cestujícími, obdivujícími letiště v Istanbulu. „Iťs new,“ je to nové, říkali. Měla jsem chuť vyštěknout: Není to nové, ale udržované, víte? To vy neznáte!

Ano, jiný svět. Neuplynul ani týden a myslela jsem na Indii s něhou. Další týden mi propukl břišní tyfus. Proč jsem se nakazila právě já? Přivolala jsem to? Myslím, že ano. Byla jsem očkovaná, proto ta hnusná věc proběhla relativně hladce. Očkování není povinné. Kdo se při cestách do chudých a špinavých zemí nedá očkovat proti takovým nemocím jako například tyfus a žloutenka, riskuje život

DILLÍ

Pahárgandž

Dillí, metropole Indie, má zhruba osmnáct milionů obyvatel – možná podstatně více, připočtou-li se satelitní a chudinské čtvrti, slumy.

Roku 1994, v říjnové noci, jsme byli s Jiřím poprvé v Dillí a v Indii.

Vůz, který vypadal jako zapomenutý britský taxík, s volantem na pravé straně, projel novou částí města a pronikl do úzkých špinavých uliček. Lidé i krávy spali na ulici v bědném nahodilém rozložení. Main bazár – Hlavní bazar, Pahárgandž! Ulice se probudila a já se nevejdu do davu, do proudu lidí a krav, cyklorikš, tříkolových smrdutých motorikš a agresivních motorek.

Ulice nemá chodníky a každý se dere v chaotickém pohybu – čekám, až přejdou, až přejedou, nechápu, že jsem součástí toho shluku, ještě stále to nechápu. Tolik lidí, tolik lidí! To snad není možné! Lidi, smog, hluk, chaos. Ženy mají dlouhé košile a kalhoty nebo sárí, náklad nosí na hlavě. Jiří se ptá, jak se sem dostaly krávy. Jedna zvlášť velká stojí před restaurací, nahlíží dovnitř.

Pokolikáté teď přijíždím do Dillí? Vlastně nevím.

Rozednilo se, sedíme na chodníku a v pachu moči pijeme první čaj. Je sladký a s mlékem. Děda prosí o skleničku, také bába v hadrech. Vychutnávají si teplý nápoj pomalu. Psí lížou kravince, jeden z nich skáče na prodavače. „Buď můj pán!“ říká mu nejspíš. Všichni místní psi by chtěli někomu patřit.

Beznohého kluka na jezdícím prkně nahradilo jiné, podobně zmrzačené dítě. Co se stalo s tím předchozím? Zemřel, nebo vyrostl a odsunul se jinam?

Už nevím, která to byla cesta. Odlétali jsme z Dillí nad ránem, nemělo cenu jít spát, pili jsme čaj. Kluk seděl ve výklenku naproti hospodě, už byl na ulici sám. Odpočíval a zpíval. Všimla jsem si, že je hezký, temné oči, lesklé černé vlasy. Byl mladý a toužebně zpíval, jako by život byl krásná věc.

Pro nováčka děsivý Pahárgandž je ve zdejší realitě blahobytné a klidné místo. Dlouho mi trvalo, než jsem na to přišla.

U páchnoucího pisoáru vaří kdosi čaj, skleničky roznáší osmiletý kluk a zároveň pečuje o líheň opuštěných štěňat. Zásobuji dítě sušenkami, všechno rozdá psům a obdařuje mě vděčnými pohledy.

U skládky odpadků sedí na bobku ženy z nejnižší kasty a třídí ten nepředstavitelný hnus – je to jejich práce, nikdo jiný se špíny nedotkne, jako by neexistovala. Při hledání košíkáře nás zavedli na dvorek, kde bydlí. Do dvorečku ústí osm místností – doupátek. Vysoké stropy, žádné okno. Spí se na matracích, na rohožích, ty se ve dne složí do kouta a pod strop to ostatní, také koše.

„Kolik tu bydlí lidí?“

„Osm dospělých a čtyři děti.“

A mají psa, zavrčel, žena jej uklidnila a zahnala pod postel. Na ní leží dědeček a s ním vnuk, přikryti prošívanou dekou si užívají teploučka.

„Kolik tady platíte?“

„Jen patnáct rupií měsíčně. Ale za elektřinu“ – mají větrák a televizi – „a vodu dáme sto padesát rupií.“

Vodu berou z kohoutku na dvoře – jeden kohoutek pro sto lidí. A jedna latrína. U vchodu do místnosti visí ozdoba spletená z rýžových klásků – nová nevěsta otěhotněla.

Život přetéká na uzoučkou ulici. Tam ženy vaří, koupou děti, když je teplo, ustelou si venku. Myjí ulici hadrem jako svou kuchyň. Hledí udiveně, když tady procházíme, ale celkem bez nevraživosti. Co zde znamená pojem soukromí? Prošívané deky jsou místo peřím nacpané bavlnou. Trochu těžké a velmi příjemné. Při každé cestě jednu koupím, na počkání ji ušije stejný řemeslník na rohu. Zvykla jsem si na něj.

„Dejte mi kvalitní zboží,“ říkám mírně. „Ten poslední povlak pouští barvu!“

„To je pravda,“ odpovídá sebevědomě. „Musíte si vybrat něco jiného.“

Nákup mě opět pohlcuje. Deka mi připadá levná a krásná, dám se ošidit na ceně.

Před deseti lety zabíraly velký prostor trhu klempířské dílny. Šestiletí začouzení kluci mlátili do plechu a vyráběli velké hliníkové bedny. Na jejich místo dnes nastoupili o něco starší truhláři a levný překližkový nábytek.

Main bazár dnes žije hlavně z turistů. Kdekdo tu nabízí služby, mění peníze, zajišťuje lístky na autobus nebo na vlak.

Budova nádraží New Delhi na konci ulice. Na schodišti sedí člověk. „Pokladna pro cizince má zavřeno, ale zavedu vás do jiné, ještě lepší,“ říká.

Cestovní kancelář, jedna z mnoha, působí naproti nádraží. Koupě lístků se tam prodraží, afsi. Jenže agentovi nefunguje počítač, když přijdeme zítra ráno, vyřídí vše obratem. Ráno už přece můžeme do pokladny na nádraží!

„Na nádraží můžete teď hned,“ povídá jiný chlápek venku na ulici. „Kancelář je otevřená – běžte se podívat!“

Měl pravdu, to je výborné! Koupila jsem si vytoužené místenky. Ale co ten člověk na schodech? Jakou to má živnost? Kdo ho platí?

V noci se pod podlahou rozburácel generátor.

„To nic není, výpadek proudu, ale v ledničce mám limonády a zmrzlinu!“ čelí mým dotazům hoteliér.

Indům hluk nevadí, okna nepotřebují, spát mohou kdykoliv, při světle i při puštěné televizi. Ráno za úsvitu se budí a štěbetají jak ptáci. Ale za deset let, díky konkurenci, zdejší obchodníci pochopili, že lidé ze Západu žádají v noci ticho, odmítají pokoje bez oken, špinavé koupelny a také nechtějí zatěžovat svůj rozpočet.

Všechny hotely zde na Main bazáru jsou si podobné. Většinou je spravují mladí kluci, skoro děti, od rána do noci, vyčerpaní, černé kruhy pod očima. Majitel dohlíží a vybírá peníze. Za místnost se sprchou, větrákem, případně ochlazovačem a ještě televizí berou od 150 do 300 rupií. Některé hotely jsou trochu lepší a bydlí v nich i seriózní turisté.

Naposledy jsme měli koupelnu oddělenou od sousední jen nedostavěnou zdí. Spolubydlící – členové nigerijské drogové mafie – mohli, když nechám bloumat představivost, upustit něco přes zeď a vzápětí zavolat policii. Naše vztahy s krevnatými dunícími Afričany byly srdečné, ale o to prý nejde. Důležitá je finanční propojenost mezi mafií a místní policií. Ukáže-li se solventní hloupý turista, každý si rád přivydělá. V opačném případě hrozí neopatrnému cizinci i za držení malého množství marihuany nejméně roční pobyt ve vězení. Tam, jak mi kdosi hrozivě řekl, na vězně neplýtvají střelným prachem! Je-li třeba, ubijí je velkým kamenem…

Z oken a terásek hotelu vidím jiné, bíle natřené terasy, ženy, které věší prádlo a zalévají květiny v květináčích. Některé domy jsou krásné, staré, skryté pod nánosy, chumly a pavučinami elektrického vedení. V jejich přízemí sídlí zlatník, žehlírna a krejčí, cukrárna a sítotisková dílna, internetová kavárna a ordinace místního lékaře.

U zlatníka sedí rodina a nakupuje klenoty na svatbu. Rodiče, teta, babička, sedmnáctiletá nevěsta a její sestra školačka, která mluví anglicky a velmi se baví, ti všichni přebírají náhrdelníky, náušnice, náramky a prsteny, ozdoby na čelo a do vlasů – kupy zlata. Nevěsta skromně přihlíží, výběr řídí babička. Vnučka musí dostat dobré zboží, které jí zůstane, i kdyby se manželství nepovedlo.

„Bude to stát nejméně sto tisíc rupií,“ oznamuje školačka hrdě a rodina pozoruje, co na to řeknu.

Nevěsta působí nenápadně, vlasy stažené do sponky, stopy po akné, hezký úsměv. A kdo je ženich? Státní zaměstnanec, 22 let. Tak hodně štěstí! Pahárgandž je skutečně výborné místo pro Indy i pro cizince. Indové nakoupí levné oblečení z umělé hmoty, tmavé brýle a jiné vymoženosti moderního života, cestovatel zde najde téměř vše, co by nasbíral po celé zemi. Pohodlně se ubytuje a nají. Pro Izraelce vaří falafel, pro Italy pizzu, je tu dobré německé pekařství, čínská i korejská kuchyně. Kvalitní indické jídlo mají v hospodách u nádraží, v ulici, kde hrnčíři hnětou na zemi hlínu, vytvářejí stále stejné domácí bůžky a nepálené kalíšky na čaj nebo na jogurt. Pod velkými vydutými pánvemi hoří oheň – svařují mléko.

Do hospody přišla rodina mladých zápaďáků – otec s copánky, půvabná matka. Je zima, ale jedno mléčně bílé rameno nechává nahé. Mají dvě nazdobené dívenky předškolního věku – korálky, ve vlasech květiny, zvoní indickými náramky. Jsem šokovaná. Kdysi jsem podobně cestovala s malými dětmi a ohrozila je tak na životě.

V davu na ulici sáhl Jiřímu zloděj do batůžku – Jiří ho chytil za ruku a mrsknul s ním o zem. „Cítil jsem, že se něco chystá,“ říká. „Pletli se mi pod nohy, tlačili se na mě. Ale byl to takový drobný člověk, bál jsem se, že mu ublížím. Bylo mi ho líto.“

Kdysi v Africe chytli zloděje, který mi z krku strhl zlatý řetízek. Servali z něj šaty. Byl hubený a třásl se hrůzou, dodnes je mi z toho zle.

Patnáctiletý kluk, rikšák, který nás veze ze starého města na Main bazár, nemá vůbec žádnou sílu. Asi je nemocný. Rudý v obličeji, pokrytý krupičkovou vyrážkou, motá se a klepe jím zimnice. Dali jsme mu jablko a dvacet rupií. Brání se, chce deset, možná že dvacetirupiovou bankovku ještě neviděl.

Rikšáky si prohlížím – je dost silný, aby nás utáhl? Mám ráda jízdu na cyklorikše, ale děsím se chvíle, kdy jezdec už nemůže a tlačí kolo i s nákladem do kopce. Vycvičený chvat, jednou rukou uchopí řídítka a druhou kostru stroje. „Máme vystoupit?“ ptám se pokaždé Jiřího. Oni spoléhají na naše slabé nervy – pro lidi ze Západu není normální používat člověka jako tažnou sílu. Vždy jim zaplatíme víc než Indové.

Do Nového Dillí se jezdí motorovou rikšou – krytá tříkolka s dvoutaktem.

Každý motorikšák chce cizince odvézt do „emporia“, jednoho z výpravných, většinou Kašmířany ovládaných turistických obchodů, šperky, vlněné šály, komplikované sošky a nábytek, vše mnohokrát předražené.

„Prosím,“ škemrá rikšák. „Nemusíte nic kupovat. Za každého turistu dostanu bod, za pět bodů košili.“

Desítky nabubřelých emporií a trapné vysvětlování, proč nic nekoupíme.

V betonu jsou otisky stop zvířat, krav a psů. Kráva jde proti mně, nečekaně se ožene. Na bazaru kousek od hinduistického chrámku prodávají maso, viditelně vepřové, po velkých kusech. Jaká jsou to prasata? Snad ne ta, která se ryjí ve zdejších příšerných stokách? Maso je k dostání všude. Pečené a vařené, žlutě obarvená celá kuřata nebo jen jejich pečená stehna – s brambory, jak to turistům chutná.

Mládenec v recepci má na černých vlasech rudý přeliv. Vykládá, jak je rád, že našel místo. Bydlí na druhém konci města a je pro něj výhodné trávit v tom zavšiveném hotelu dny i noci.

Jiří sedí na holičském křesle, já všechno vidím v zrcadle, špinavý, nepatrný prostor byl plný mužů, kteří odešli, aby nám uvolnili místo. Hezký holič (nízká kasta) obírá Jiřího mašinkou. Říká, že se jeho rodina přestěhovala do Dillí z východní Indie. V rádiu hrají sladké písničky z filmů, Jiří s holičem rozebírají kvality indických mužných filmových hvězd a mládenec bere rozhovor velmi vážně. S úžasnou pečlivostí přitom mého společníka šlechtí, všichni muži musí být vzorně ostříhaní. Masíruje mu hlavu, vytrhává chloupky z uší a obočí.

Obrovský býk před klimatizovanou cukrárnou žádostivě hledí do výkladu. Ráno nesli muži rychlým krokem na nosítkách mrtvého.

Zvykla jsem si na Dillí, že mi nepřipadá tak strašné? Je tu míň smogu, říkají lidé. Vláda privatizovala ve městě elektřinu, koupila ji společnost, které vládne jeden z největších indických kapitalistů – Tata. Zlepšila se kvalita pohonných hmot a v zimě je spotřeba menší než v létě.

Horko v Dillí! Teplota stoupá na 48 stupňů Celsia. Stísněné uličky, pach moči a odpadků, bezvětří, bílé nebe. Patřím k lidem, kteří v klimatizovaném prostředí okamžitě onemocní. V létě však větrák víří žhavý vzduch, pokoj je vytopená pec a klimatizovaná místnost předsíň do ráje.

Poslušní otce

Kolem zeleninového trhu vede cesta do Golden Café, kde Číňan vaří levné, dobré polévky a nudle. Golden Café je naše malé útočiště před indickou kuchyní, hlukem a hrůzou ulice. U kasy většinou sedí majitel, Ind, protivný obtloustlý chlapík s knírem, obklopený několika utahanými poskoky, a posléze jeho desetiletý, a jak léta plynou, dvanáctiletý, patnáctiletý a dnes už nejméně osmnáctiletý syn. Dívá se do prázdna nebo na televizi, kýve tělem, jak to dělají nešťastné děti a lidoopovi v zajetí. Pozoruji ho, jak roste, co dělá. Půvabný chlapec, vlastně podobný otci, který býval možná také hezký. Dívám se na chlapa lépe a vidím tmavé oči lemované dlouhými řasami, vlahý pohled, zejména když přibíhá malá dcerka. Ale co syn? Zapsala jsem si: „Zírá na televizi, přitom se pohupuje, ale ne do rytmu.“ Má nejraději videoklipy, stále stejné. Mladík v černé kožené bundě se smyslně vykrucuje, polonahá krasavice otevírá ústa, auta a honička, střílení a tanec, hodiny videoklipů na pozadí řevu motorek, rikš a generátorů. Možná má televize tu zvukovou smršť přehlušit, zastínit. Když na něj někdo promluví, kluk ztlumí zvuk, řekli mu nejspíš, že to má udělat. Je poslušný, žvýká, dívá se nepřítomně deset hodin denně, k nepřestání; proč není ve škole?

Později otec k restauraci přikoupil hotel, taxislužbu, směnárnu. V hospodě vysedávali policisté, říkali jsme si, že je podplácí. Peníze se určitě hrnuly. Bylo to jasné: jediný syn převezme obchod, učí se tedy spravovat majetek.

Máme přátele, říkáme jim „bídáci“ podle názvu jejich firmy B. D. Handicraft, kterou řídí otec, pan Rádžendra Prasád, za pomoci dvou synů. Necháváme u nich zavazadla, letenky, dokonce i peníze.

B znamená Bharat (Indie), třicet dva let, D je Dípak (lampička), dvacet osm. Bharat je vyčouhlý, kostnatý, černý knírek, hustá kštice a velké sametové oči. Když mě uvidí, důlek v bradě se mu prohloubí, sepne ruce v indickém gestu „namasté“ a říká: „Oh, madam!“ Vlídný Bharat, mírný jak ovce a pobožný!

Dípak naopak připomíná hladký, měkký a pružný míč, připravený vždy se pohotově odrazit. Je sebevědomý, hladce oholený, svůdného chování. Tváří se cynicky, působí neklidně, nespokojeně. Energii a inteligenci si vybíjí v moderních hračkách – poslední typ mobilu, digitálního fotoaparátu. Fotí manželku a novorozeného syna. Kdyby Dípak mohl, co by asi dělal? A co všechno by dělal Bharát? Možná by si vybral jinou ženu, než jakou mu určil otec. Dokonce i já vím, že miloval nějakou dívku, poznal ji na studiích, ale doma se o tom neodvážil ani zmínit, hlavně babičky se bál. Prasádovi patří ke kastě obchodníků, sociální zařazení Bharatovy lásky bylo možná přijatelné, ale mohly vadit jiné věci – peníze, horoskop a zejména citový nepořádek, který se neslučuje s chováním ortodoxních hinduistů. Jsou velmi zbožní. První ranním gestem je vždy „půdža“ – bohoslužba. Ganéša, který odstraňuje překážky, a Lakšmí, bohyně bohatství, čekají na čerstvé květy, dým vonných tyčinek a několik kapek svaté vody. Tu ze všech nejsvatější – od samotných pramenů Gangy – jsme kupodivu nabírali my, a to v místech, kde mocná Ganga vytéká z ledovce a řítí se z hor.

Když jsme vodu přinesli, pan Rádžendra užasl. Poklonil se Ganze. Jako by bral do ruky tekuté zlato, pokropil nejprve bohy na oltáříčku, poté cákl do zásuvky, kam se ukládají peníze.

Tradice a náboženství jsou páně Rádžendrovo téma. Stačí naznačit a už přednáší. Trochu zdlouhavě, nudně a prý dost nepřesně. Přesto mi poskytl úvod do hinduismu.

Než jsem si zvykla, šokovalo mě to. Jak jsou nehybní, formální, absolutní ve své víře v modly! Ale také velmi zásadoví, někdy způsobem, který se mi líbí. Přísní vegetariáni chrání vše živé. Doma jim běhají myši. To je dobré znamení – myš, vlastně krysa, je přece dopravní zvíře sloního boha Ganéši. Myš velkou škodu nenadělá, krysa však ano. Když panu Rádžendrovi krysy prožraly jeho oblíbené koberce, rozhodl se jednat. Na vlastnoruční popravu krys pochopitelně nepomyslel, ale když zvířata pouštěl, tak do hustého silničního provozu a na zelenou pro auta, aby to měl zaručené!

Synové, možná i proto, že se stýkají hlavně s cizinci, vystupují jako moderní podnikatelé. Ale jejich svět je omezen na Dillí a na ojedinělé příbuzenské vztahy ve dvou dalších indických státech. Ještě nikdy neopustili indické prostředí.

Dělají chyby. Špatně mi poradili ve věci mobilního telefonu. Různé společnosti v Dillí sice velmi sebevědomě nabízejí celoindické pokrytí (roaming), ale není to pravda a bratři, protože necestují, nevědí o této věci nic. Mobil nefungoval, přestala jsem ho tedy nosit u sebe, až mi ho z batohu někdo ukradl. Komunikace mezi pražským rozhlasovým studiem a Indií se tak více než kdy jindy stala zlým snem. Dípak se chystá do Evropy – představa, jak se prochází po vltavském nábřeží, je pro mě absurdní. Ve srovnání s Indií je u nás vše holé, strohé, neosobní, žádné davy, hluk, chaos. Jak může Dípak, jehož svět je omezený, chápat, vnímat naše prostředí a jeho pravidla? Jak se bude chovat? Může se vůbec po Praze pohybovat sám? A nejsou tyto moje úvahy rasistické?

Rodina pana Rádžendry Prasáda pronajímá malý sevřený temný domek, jehož přízemí zaujímá sklad. V prvním patře je kuchyně a hala, kde v noci spí a ve dne sedí babička. Nahoře mají tři pokojíky pro otce, matku, neprovdanou sestru a dva bratry s manželkami. Vedle dospělých žijí v domku tři malé děti a dva velcí psi. Vlastně jeden už chcípnul. Myslím, že zemřel ze zoufalství – to by se stalo mně, kdybych zde musela žít, s jedinou možností vyjít ven do davu a smogu na Main bazáru.

Přitom jsou „bídáci“ bohatí. Stále však, podle rozhodnutí otce, investují především do obchodu. Až později, ale určitě, ujišťuje Dípak, časem koupí pozemek, postaví dům se zahradou, prostor pro ženy a děti. Až!

Zatím je hlavní obchod. Prodávají ve velkém všechny ty maličkosti, které lidé kupují jako orientální suvenýry: malé slony, Buddhy, voňavé tyčinky, zvonítka, kožené taštičky… Místnost naplněná vzorky je stále plná lidí. Jsou to turisté, ale především obchodníci, muži a ženy – většinou mladí, v indickém stylu – oranžová, barva odříkání, rudrákšová zrna, spečené dlouhé vlasy, nánosy ozdob. Přijíždějí především z Evropy, z Austrálie, z Izraele a z Koreje. Dívám se, co nakupují, a snažím se pochopit, co je na těch věcech zajímá.

Bratři vzpomínají, jak začínali. Dípakovi bylo osmnáct let a pracovali bez úlevy. „Jednou to trvalo tři dny a tři noci, myslel jsem, že zahynu, ale museli jsme odbavit zakázku,“ říká. Tenkrát zaměstnávali děti. Vzpomínám, že mě šokoval pohled na bosého negramotného chlapce, jehož používali jako věc. Dnes vím, že takové dítě má relativně štěstí – získalo práci, slušnou obživu a možná i budoucnost.

Vydělali, nakoupili, opět nakoupili, vydělali. Otec hlásá neúnavnou práci a jde příkladem – od rána do noci nic než obchod. „Už máme víc času pro sebe,“ ujišťuje Dípak. „Chodíme do kina, jezdíme na prázdniny.“ Říká, co si myslí, že chci slyšet, přesvědčen, že nechápu, jak je život nelítostný.

Co přesně bratři studovali? Na tom nezáleží. Když otec rozhodl, šli do obchodu. Nikdo se neptal, nikdo nereptal.

„Otec je moudrý, máme obrovské štěstí – kéž by žil věčně.“ Tak mluví Bharat. „Dnes se s námi otec už radí, například jaké koupíme auto. Vše je společné a neznáme spory.“ To je Dípak. V rodině prý vládne absolutní soulad. Nevěřím. Mladý muž, který se nikdy nevzepře otci? Cožpak nemá vlastní názor a vůli?

„Takoví jste vy, lidé ze Západu.“ Zdvořilý a posměšný Dípak! „Žijete každý pro sebe. Děti odmítají bydlet s rodiči a rodiče s dětmi. Vždyť je to smutné, nelidské, čemu pak říkáte domov? Mluvíte o lásce, ale mnoho našich zákazníků se rozvedlo. Mně se to oškliví! Jsem vděčný otci. Vybral mi skvělou nevěstu.“

Vypadá to tak. Dípakova manželka, šťavnatá mladá krasavice z Rádžastánu, hází po manželovi zamilovanými pohledy. Představení pro návštěvu, nebo norma chování? Dívka vypadá spokojeně, sebevědomě. Už manželovi porodila syna! Snachy se ovšem hostům ukazují co nejméně. Přinesou jídlo, čaj, usmějí se a jdou. Dípakova žena se mnou neprohodí slovo. Z domu sama nevychází. Kam by chodila? Má diplom zdravotní sestry – Dípak si nemohl vzít děvče bez vzdělání – ale do práce nepůjde. Ne, nikdy! Proč ne? Prostě ne. Ani v nouzi? V jaké nouzi? Peníze zajišťuje muž. Žena se vdává, aby pečovala o rodinu, o manžela a jeho rodiče.

Ale co dělá celý den?

„Má příjemný život,“ říká Dípak. „Trochu uklízí, těší se z miminka. Jsou tu tety, babička a prababička. Ženy vaří, pijí čaj, odpočívají.“

„Budeš-li mít dceru, pošleš ji studovat?“

„Ovšemže, všechny své děti pošlu na univerzitu. Budou mít život, jaký si vyberou.“ Dípakův syn je miminko, Bharatova dcerka také, starší šilhavý chlapec už chodí do školy. Prý se výborně učí a také mluví anglicky, ale hosty nepozdraví.

Znám oba bratry dlouho. Mnohokrát mi pomohli. Snad si důvěřujeme. Dípak je sdílný, zvědavý. Dorážím dál.

„Na tom, že děti čelí rodičům, stojí přece pokrok. Mladý člověk útočí na autority, boří zavedený řád! Vytváří něco nového, a tak se rozvíjí společnost!“

„Ne v Indii, nebo ne v našem prostředí – v jiném snad ano. Rodiče musí děti zaopatřit.“

Bez peněz, bez protekce prý nenajde práci ani absolvent renomované univerzity. Nestačí zaplatit dobrou školu. Indie je přelidněná, zkorumpovaná. I mladému lékaři musí otec zařídit ordinaci, jinému koupit živnost, za cenu úplatku najít místo, dceru provdat. Dípak dobře ví, že to jinak nejde.

Ale já mám i jiné příklady. Například novinář Rádžív, 27 let, pracuje pro významnou zahraniční agenturu a bere nevídaný plat.

„Mám vilu se zahradou,“ říká tento pěkný mládenec velmi sebevědomě, „také dva vozy, zaměstnávám šest lidí, z toho dva řidiče. Moji rodiče nebyli bohatí, navíc se rozvedli, ale vystudoval jsem dobrou školu a potkalo mě novinářské štěstí – únos letadla, udělal jsem si jméno. Mohl bych pracovat v zahraničí, ale zůstanu v Indii – tady se teprve budou dít významné věci!“

Pyšný Rádžív – je mladý a už živí všechny příbuzné. Všechno se daří. Hezká žena a prvorozený syn.

„Dřív se mohl státní úředník vzdát svého místa ve prospěch syna a odejít do penze. Můj otec to udělal,“ říká pan Šivdatt Šarma, zralý, korpulentní pán s napnutou, hladce oholenou pletí. Cestujeme spolu autobusem.

„Mám dva syny, je jim dvacet a třiadvacet let, jeden studoval a dostal ode mě malou lékárnu, druhému jsem koupil obchod s nakládanou zeleninou.“

Autobus, který dorazil s velkým zpožděním, teď stojí v zácpě. Obvykle trvá pět hodin, než pan Šarma přejede Dillí, přestoupí a dalším autobusem se dopraví do blízkosti svého bytu v jednom z velkých satelitních měst.

„Mohl bych přenocovat v práci, ale zítra mám volno, tak jedu zkontrolovat rodinu.“ Pan Šarma sleduje, jak si synové vedou. Chce vědět, s kým se stýkají, rozhoduje o jejich volném čase. Ženit se zatím nebudou. Je udiven, když řeknu, že na indických dohodnutých sňatcích vidím ledacos dobrého.

„Myslíte? Můj otec příliš šťastnou ruku neměl. Já toužil po svobodě. Mohl jsem mít jiný život. Je mi čtyřicet pět, celý život pracuji jen pro rodinu. Chtěl jsem být námořníkem, kapitánem, plavit se po moři. Ale neznám ani Bombaj.“

„Mohlo se to stát?“

„Možná, ale otec rozhodl jinak. Možná bych uspěl, dříve se práce hledala snadněji.“

Rozmlácený autobus končí na nádraží u Kašmírské brány. Nádraží je nestvůrně, betonové, dvoupatrové, nedostavěné, a už v rozkladu. V prohlubni pilíře, uprostřed suti, se zabydlela mladá rodina. Černé hadry, hnusné zbytky jídla, igelitová plachta pro případ deště. Mladý tatínek i maminka se smějí a hrají si s miminkem. Druhé se batolí. Příští rok zplodí další dítě a pak další. Na nádraží žebrá nahý chlapeček, má strašný prázdný pohled. Dítě je samo, bezmocné, pochopilo, že plakat nemá smysl.

Procházíme bezpečnostní kontrolou – červené světlo svítí, siréna houká, nikoho to nezajímá. Nedávno postavené záchody se zřítily, byly modře vykachlíkované. Lidé hledají, kde by si ulehčili, také pan Šarma.

Nahoře svítí a pádí metro – vypadá nádherně, zatím jezdí jen po kratičké trase, naším směrem ne. Přesedáme do dalšího autobusu, na každém opěradle je nápis, že pod sedadlem může být bomba.

Ptám se pana Šarmy, zda ho místní prostředí nestresuje.

„Nerozumím!“

„Ta bída, špína, smog, cestování autobusem, davy lidí.“

„Jinou společnost neznám. Připadá mi normální, jsem na ni zvyklý. Nic zvláštního, nic strašného.“

Ulice

Jsou nepatrné, úzké i široké, nepřetržitě narvané, někdy i v noci. Smrduté motorikši, cyklorikši obsluhované vyzáblými muži s vysportovanými lýtky, káry s nákladem a lidským spřežením, řítící se autobusy a nákladní auta, davy chodců, kteří se tím v oblacích smogu proplétají. Uniknout není kam, chodníky v podstatě neexistují. Ulicí úzkou jak chodba uhání motorka, tisknu se ke zdi. „Jiří, pozor, proboha!“ Ale i ostatní jdou bez povšimnutí svou cestou navzdory všemu troubení, houkání, zvonění a hrůzám silničního provozu.

Na konci Main bazáru, ve zvučné čtvrti Pahárgandž rostou dva velké stromy, léčivý „ním“ a posvátný fíkus. Jako na vesnici pod nimi lidé kupí obětiny – také na poctu hadům – a dva malé hliněné fialově vybarvené modely chrámků. Leží zde obrovská nádherná kráva s mohutnými rohy. Porodila telátko, je spokojená, uvázaná, před sebou má ošatku čerstvého špenátu.

Autobus přejíždí most nad velkým nádražím. Na rampě vedle dunící silnice sedí mládenec a hnije mu noha. Viděla jsem ho ráno, večer, druhý, třetí, čtvrtý den. Proč jsem ho neodvezla do nemocnice?

Sadar bazár jsem zahlédla poprvé v noci. Stíny otroků zapřažených do obrovitých nákladů, které přes výmoly rvou do kopce. Za denního světla je to trh se suchými plodinami, prý největší ve starém Dillí. Nosiči, tahači, rikšové si zde mohou denně vydělat sto až dvě stě rupií. Prý jsou to lidé z nejchudšího indického státu Biháru. Sedí na kárách a čekají na zákazníka.

Fotografuji mladou ženu. Je kulí, pomocná síla, nedotknutelná. Nadšeně a dlouze mi potřásá rukou, aby všichni viděli.

Pálí mě oči od smogu. Pytle jsou nacpané rýží a obilím, sušenou červenou paprikou, čajem, kořením, ořechy a fazolemi, kádě jsou plné nakládané zeleniny. Suché datle, oříšky kešu, vlašské ořechy. Štiplavý pach koření se mísí s prachem a vůní měsíčků a afrikánů. Babička zručně navléká květy na šňůrku. Zdobí se jimi chrámky bohů, každý den čerstvé květiny. Haré Rám!

Malé špinavé štěně spočívá na cecíku své matky, nahé miminko spí v náruči žebrácky na holém chodníku.

Za bazarem je železniční most a hlavní silnice, u plotu nad železnicí nemocnice pro zvířata, telátka a koně, jeden z nich je bílý jako sníh. O plot nad železniční drahou se opírají autodílny, na zemi prosáklé motorovým olejem bydlí bezdomovci, staří žebráci. Chlapi mastí karty. Kluci pouštějí papírové draky, na konci ulice pracují hrnčíři. Už jsme u nádraží New Delhi – kolikrát jsem tu vystupovala! Konečně Dillí! Odpočinek, dobré jídlo, milý Páharganž!

Vzpomínám na jeden ranní příjezd. Od pěti ráno ve vlaku kdosi svítí a povykuje, ostatní spí dál. Muslim na horním lůžku se modlí, alespoň náznakově. Je zima, lidé schoulení do přikrývek leží kdekoliv, i na spojovacím plechu mezi vagony. Matka vyzdobená zlatem a její dvě dospívající dcery prostřely na zem noviny a uložily se u záchodů. Tam se obvykle chlastá a je nazvraceno. Prázdné láhve od kořalky mlátí o stěny vlaku. Vagonem se prodírají prodavači, překračují spáče a volají: „Čáj, čáj, garam čáj!“ Horký čaj!

A pak Nové Dillí, apokalyptické davy lidí, černé proudy mravenců chvátající do obřího mraveniště velkoměsta.

Bulváry

Kvalitní a moderní košile z indické bavlny se v Dillí kupují na Karól Bágh. Mají tam západní značky i místní módu, například slušivé volné kalhoty a přes ně spuštěné rozstřižené košile u mužů i u žen. Nosí to indické filmové hvězdy! U modelů pro ženy se lekám pastelových barev a skleněných perel. Navíc nesmíme do obchodu s taškou.

Taková průtrž mračen! Rikša se brodí hlubokou vodou a zhasíná jí motor. Během chvíle se Karól Bágh stane řekou, voda nemá kam odtéci, kanalizace nefunguje. Lidé nevzrušeně vstupují do proudu, mokrá sárí se lepí na tělo. V Pahárgandží využili nebeské sprchy ke koupeli, rychle mýdlo! Maminka táhne dítě do strouhy a myje mu vlasy. Bezdomovci spustili plachtu a vymetají vodu.

Čándní čauk – Náměstí měsíčního svitu je nejznámější třída v Dillí. Za časů slávy města tu bylo korzo, promenáda, z kočárů či z nosítek panstvo obdivovalo, jak se večer měsíc odráží v čisté vodě kanálu uprostřed bulváru – nepředstavitelná věc! Čándní čauk, dnes zahalený smogem, zacpaný dopravou připomíná popelnici, do které se už nic nevejde. Tudy chodíme na Páharganž, pěšky je to nejrychlejší. Čándí čauk nabízí luxus velkoměsta. Vyhlášené obchody s textilem, mnoho zlatníků, restaurace, jídelny a kina ozdobená obrovskými plakáty. Násilí, mafie, holý sex a zločin! Muži jsou zbroceni krví, ukazují nože a zuby, krásné ženy se svlékly do bikinek, jak šokující! Fronta mladíčků před kinem čeká, až začne představení. Sem Jiří chodí do distribuce filmových plakátů, které kupuje od muslimů, deset rupií za kus.

V hotelu si ty barevné výkřiky prohlížím. V obvyklé černé kronice listu Hindustan Times čtu, že se oběsil sedmiletý chlapec. Byla to nehoda. Pod vlivem kresleného televizního seriálu si chlapeček myslel, že na poslední chvíli přijde hrdina Šaktimán a zachrání ho. K podívané přizval i spolužáky.

Jiný chlapec, asi pětiletý, na ulici pilně čistí zájemcům boty. Dědeček nese spokojené miminko a brouká mu. Žena na chodníku schválně překáží chodcům. Má dvě děti, miniaturní miminko, které už samo cosi saje z láhve, a podvyživenou nahou holčičku.

Zastavuji se u výkladů s postříbřeným cukrovím. Po ulici kráčejí dva nazdobení sloni. Ubohá zvířata, držená v zajetí, vzbuzují velkou radost! Každý si na ně touží sáhnout, babička natahujícímu se chobotu nabízí sladkou kuličku. Slon je Ganéša, odstraňuje překážky a nosí štěstí.

Na zídce u kraje chodníku postávají a posedávají řemeslníci – zedník drží zednickou lžíci, tesař pilu, elektrikář drát a objímku, instalatér vodovodní kohoutek. Je to trh práce. Muži čekají, zda si je někdo najme asi za padesát rupií denně. Tolik po nás chce motorikšák za průměrnou jízdu po Dillí.

Místní McDonald’s se jmenuje Haldíránrťs. Čistý vyklizený chodník, strážci v uniformách. Větší část jídel jsou předražené indické speciality, také vyčištěné, sterilní. Mají tu dobrou kávu ze strojku (kterou nelze zkazit), ale za šestnáct rupií (jinde stojí pět), odpadkové koše, záchody a v nich toaletní papír! Důvod, proč sem chodit. Číšníci – vlastně kuchtíci (Haldíránrťs je samoobslužný) – se vzadu bezradně motají a hosty obtěžuje nešikovný, neustále cosi čistící personál. Zkrátka nedosažitelný luxus. Střední třída, která proudí kolem, vrhá na vystavené jídlo toužebné pohledy.

Místní chrámy mají dobrou pověst. Po mramorovém nádvoří chrámu džinistické odnože Digambara chodí mniši jen „vzduchem oblečení“, to znamená zcela nazí. Nezahlédla jsem je. Knihovna je přístupná všem, lidé z ulice, muži i ženy, sem přicházejí číst noviny. Džinisté jsou přísní vegetariáni – chrání vše živé. Při tomto chrámu otevřeli nemocnici pro ptáky. Je zřejmé, že vše bylo budováno s velkou pečlivostí, ale neudržovaná stavba se rozpadá. Na střeše sousední mešity stál roku 1739 Peršan Nádir Šáh (z Indie odvezl slavný paví trůn) a díval se, jak jeho vojáci vraždí obyvatele Dillí.

Na Čándní čauku sídlili „kótválí“, předkové dnešních městských policistů. První, Malikul Umará Fachruddín, byl do své funkce jmenován místním regentem roku 1237. Kótválové byli stateční a poctiví. Vypráví se, jak jeden z nich odolával svodům tureckého šlechtice, kterému hrozila konfiskace majetku. „Mé slovo ztratí svou váhu, pokud od tebe přijmu sebemenší dar,“ řekl tento hrdý policista. Poslání kótválů v Dillí skončilo poté, co Britové roku 1857 v krvi potlačili velké indické povstání. Posledním z nich – jmenovaným těsně předtím, než povstání začalo – byl Gangádhar Nehrú, dědeček Džaváharlála Nehrúa, prvního indického premiéra.

Minulost

Dillí se rozkládá na březích řeky Jamuny, na křižovatce cest mezi západem a východem, severem a jihem, přibližně na místě někdejšího sídliště Indraprasthy, o kterém se zmiňuje epos Mahábhárata. V jeho okolí vzniklo později osm měst. Většinu z nich nechali budovat noví vládci Indie, muslimové. Poté, co ovládli Afghánistán, pronikali dále na východ. Roku 1191 se armáda Muhammada z Ghúru, složená z Afghánců, Turků a Peršanů, už podruhé utkala s hinduistickým panovníkem Prithvírádžem III. Tentokrát se neubránil. Místodržícím pro Indii se stal bývalý otrok tureckého původu Kutbuddín Aibak. Pochopil význam Dillí a usadil se tam. Ze zničených hinduistických a džinistických chrámů stavěl mešity. Po něm se jmenuje i 73 metrů vysoká několikapatrová Věž vítězství – Kutubmínár – z červeného pískovce, vyzdobená kamenickými motivy, střídavě zakulacenými a ostrými. Na železném pilíři ze 4. století je v sanskrtu napsáno, že byl vztyčen k oslavě dávného krále, který „došel k moři, dýchal jeho líbeznou vůni, pak zapálil místní lesy a zvítězil nad svými nepřáteli“. Železo pilíře nerezaví – bylo tak čisté, nebo výroba byla tak dokonalá.

Kutbuddín Aibak založil dillíský sultanát. Vládl prý spravedlivě, ale krátce. Po něm nastoupil jiný bývalý turecký otrok, lltutmiš, který trůn v Dillí odkázal své dceři Raziji: to pohoršovalo turecké šlechtice u dvora, napadli ji, bránila se a byla zavražděna. Po ní násilnou smrtí zemřelo i několik dalších panovníků, až se na trůně udržel další bývalý turecký otrok Balban. Měl mnoho nepřátel – tureckou a hinduistickou šlechtu, lupiče, kteří řádili v okolí města, a zejména mongolská vojska. Dillí bylo tenkrát obklopeno hustou a nebezpečnou džunglí. Sto tisíc lidí zahynulo, ale Balban nastolil pořádek. Když zemřel, vypukl chaos a krutý mocenský boj, který trval až do nástupu rodu Chaldží.

Sultán Aláuddín byl velmi krvavý. Rozdrtil sice opakované útoky Mongolů, ale stejně nelítostně bojoval i proti místním hinduistům, které zbídačoval velkými daněmi. Byli to uprchlíci, které před sebou přihnala mongolská vojska. U Dillí založili osadu, přijali islám, ale žili ve velké chudobě a nakonec se vzbouřili. Když roku 1303 Aláuddín spiknutí odhalil, nechal je povraždit během jediného dne. V Dillí založil druhé město – Siří.

Třetím městem se stal Tughlakábád, pojmenovaný po vojevůdci Tughlaku Gházím. Jeho otcem byl někdejší otrok sultána Balbana, ale matkou Indka. Stal se tak prvním sultánem indického původu. Napravoval škody, které spáchal Aláuddín. Své nové město nechal obehnat pevnou kamennou zdí, ale podle pověsti zde došlo ke sváru mezi ním a muslimským světcem Nizamudínem. Rozhněvaný světec pohrozil Tughlakovi, že v nové metropoli budou jednou bydlet pouze pastýři. Věštba se naplnila, v troskách paláců zanesených odpadky se dnes pasou zvířata a prohánějí tlupy opic.

Tughlakův syn Muhammad neměl rád tureckou a hinduistickou šlechtu. Zval proto do Indie cizince ze všech muslimských zemí a nabízel jim vysoké posty. Znepřátelil si dvůr i poddané, když na ně opětně uvalil vysoké daně. Také se rozhodl, že hlavní město přestěhuje na jih, do Dévagiri, které přejmenoval na Daulatábád. Učinil to prý z nenávisti k obyvatelům Dillí, kteří mu psali výhružné anonymní dopisy. Přesídlení prý bylo strašné, mnoho lidí cestu nepřežilo, jiní v cizím prostředí trpěli. Sultán jim tedy povolil návrat, ale Dillí zůstalo pusté až do té doby, než sem přišli i lidé z jiných míst. Na konci vlády se sultán napravil. Roku 1341 zrušil většinu daní, rozdával v Dillí potraviny a půjčoval peníze zemědělcům. Také čtvrté město, Džahánpanáh, postavili ve 14. století Tughlakové. Páté město, Fírúzábád, postavil sultán Fírúz. Tady dodnes zůstal jeden z legendárních pilířů s doporučeními císaře Ašóky, nejosvícenějšího vladaře, kterého kdy starověká Indie měla. Také zde zbyly stopy mešity, ve které se prý pomodlil Timúr, turecký vládce Samarkandu, když dobýval Indii. Dillí zpustošil tak krůtě, že se sultanát už nevzpamatoval. (Stalo se tak roku 1398.) Timúr ale obdivoval indické umění. Vzal do zajetí mnoho místních řemeslníků a poslal je do Samarkandu, aby tam předávali své dovednosti.

Poté přišli od západu Mughalové. Táhli ze své metropole Kábulu v Afghánistánu přes Pandžáb do Dillí. Seděli na koních a byli vyzbrojeni střelnými zbraněmi. První z nich, Bábur, byl napůl Turek, napůl Mongol, potomek Timúra i Čingischána. Dne 21. dubna roku 1526 porazil u Pánípatu (dnešní Harijána) armádu dillíského sultána, Afghánce Ibráhíma Lódího. O dva dny později se zmocnil dillíského trůnu. Puráná kilá znamená Stará pevnost. Právě zde se prý nalézalo první dávné město – Indraprastha. Staronovou pevnost dostavěl Afghánec Šér Šáh poté, co porazil císaře Humájúna, Báburova syna. Šér Šáh několik let (1538-1545) vládl zemi tvrdou rukou a v Indii byl klid. Hinduisty přímo nepronásledoval, ale nutil je platit daň z hlavy a bořil jim chrámy. Vyhlásil svátou válku vzpurným hinduistickým válečníkům v Rádžastánu a při jedné bitvě padl. Humájún se vrátil roku 1555. Navštívil Starou pevnost, na schodech věže knihovny uklouzl, vážně se poranil a následkem nehody zemřel.

Snad je pravda, že Humájúnova hrobka posloužila jako model pro Tádž Mahal. Je osmihranná, ukázněná v geometrii a řádu. Při její opravě bylo obnoveno i několik kilometrů vodních cest, nádrže a vodopády, zahradníci vysadili 2500 oblíbených mughalských rostlin, citrony, pomeranče, granátová jablka.

Ohromná hrobka je rudobílá – rudý pískovec a bílý mramor, podlahu pokrývají modré dlaždice. Za zdí proudí řeka Jamuna. Slunce klesá, mlhavé světlo proniká kamennou mozaikou oken. Klid, dávno rozpadlá nespočítaná mrtvá těla – v Dillí se tomu říká mughalská noclehárna!

V parku žebrá zahradnice a asi třicet vlídných, hladových toulavých psů. Většinu mých sušenek dostalo osm chundelatých štěňátek, zabydlených na jedné z teras – u Humájúna je důsledně vše po osmi.

Velký mughalský císař Šáhdžahán, který v Ágře zanechal slavný Tádž Mahal, podlehl stavitelské vášni také v Dillí. Sem chtěl v 17. století přenést hlavní sídlo říše. Mělo se jmenovat po něm: Šáhdžahánábád. Tak vzniklo dnešní Staré Dillí včetně Červené pevnosti a Velké mešity.

Poslední, osmé město, Nové Dillí – New Delhi – stavěli Britové jako novou metropoli koloniální říše. Přestěhovali se sem z Kalkaty roku 1912 a Dillí zůstalo hlavním městem Indie i po vyhlášení nezávislosti.

Dějiny města jsou dramatické – bylo mnohokrát obsazeno, vypleněno a opuštěno, v krvi dobýváno i hájeno. Roku 1857, během velkého povstání, se stalo středem odporu proti Britům. Mnoho lidí zde zemřelo i po rozdělení Indie a v následných těžkých náboženských konfliktech.

Chodíme kolem obrovských trosek starých měst, ohrožují nás opice. Jedna se zamotala do igelitového sáčku a neví, jak z toho ven. Hradby opravují kočovní dělníci, se svými rodinami bydlí pod hadrovými přístřešky. Po cestě jde nahý muž, blázen, lidé ho ignorují.

Džamá Masdžid

Velká mešita, jako všechny mughalské stavby rudá a bílá, největší z indických mešit, je jednou z uskutečněných vizí Šáhdžahána. K nádvoří věřící vystupují po širokých schodech a třemi branami. Tou obrácenou na východ vcházel pouze císař. Obrovský ohraničený prostor, rudý pískovec se střídá s bílým mramorem, stín podloubí a pod žhavým sluncem nádvoří nádrž s čistou vodou. Dlažba pálí do bosých nohou, opatrně našlapuji na koberec z kokosového vlákna, dostali jsme se až na kraj kupole a na věž – odtud je vidět čtverec nádvoří, rohové věže, minarety, ploché střechy starého města a v dálce Nové Dillí.

Mladá dívka má černý závoj, brokátové šaty vyšívané barevnými perličkami, nalíčené oči a sytě rudé rty. Ten mládenec je její mladší bratr, anglicky mluví hlavně ona. Vysvětluje, že při návštěvě mešity potřebuje mužský doprovod. Nejde o dozor! Ženy si v islámu zaslouží zvláštní ochranu, pozornost a úctu. Jmenuje se Zahra – Květina, její rodina bydlí ve starém městě, studovala, ale bude se vdávat, snoubenec patří k dobré, spřízněné rodině. Staré Dillí zůstává převážně muslimské, říká hrdě, i když jinde převažují hinduisté. Kdysi však v celém městě namísto hindštiny zněl její jazyk – urdú.

Na schodišti před branami sedí lidé, hlavně ženy a žebráci, přijít sem může kdokoliv. Děti lezou po schodech a hrají si, ženy kojí nemluvňata, hovor a jídlo, je tu bezpečno, mají společnost. Žebrák přebaluje vyzáblé miminko. Pod schody se hemží davy.

Z okolí mešity zmizely hmyzem prolezlé kramářské boudy, buldozery obnažily zástupy žebráků a zmrzačených dětí. Dva slepci jdou pomalu, první má nataženou ruku, druhý se jej drží za rameno, zpěvavě opakují „Alláh, Alláh“. Žena se schoulila pod bílou rouškou, dvě stařenky nesou rozprostřené zelené sukno: Házejte mince! K svátým místům patří milosrdenství, to se líbí Bohu.

Žena vystavuje na odiv obrovskou nohu. Myslím, že tuto nemoc způsobuje v mase usídlený červ. Natáčí se na klacíček, ale pomalu, každý den jedna otáčka. Nestvůrně osekaný muž – pouhý trup – se válí po zemi, obtěžuje mě zaklínač hadů. Zahlédnu jeho utýranou kobru.

Svítí slunce, rikšák se natáhl ve svém vozíku a spí. Je tak drobný, že bych ho mohla nést v náručí. Další lidé si lehli do suchého listí. Zde čekají na porážku ovce, kozy, obrovští rohatí kozlové. Hledí na mě svýma zvířecíma očima a já, uvyklá na vegetariánskou Indii, cítím odpor a bodavou lítost. Drůbež nacpanou do klecí popravují kousek odtud. Kaluže páchnoucí krve, místo hrůzy! V odstraněných boudách bývaly kuchyně, pár z nich zůstalo: maso, mleté a pečené, páchnoucí vnitřnosti – mlsky pro chudé, pár cukrových sladkostí a datle. Chlapi mají dlouhé vousy a vlasy barvené henou, ale zuby, jako všichni Indové, si čistí větvičkami ze stromu „ním“. Modlicí koberečky i zelené čepičky jsou z umělé hmoty. Svaté obrázky mají muslimové stejné jako hinduisté, jen namísto Durgy a Šivy je na nich zlatá Mekka a kůň Burák, který vynesl Mohameda do nebe.

Bylinkářky – čarodějnice nabízejí podivné věci, kousky čehosi, kdysi živého. Prodavač s drahými kameny lije mléčně zbarvenou tekutinu do dlaně, která drží kámen. Pokud voda zrůžoví, znamená to, že drahokam není člověku příznivý. Zůstane-li mléčná, prospívá. Perly mně vyšly nepříznivě a Jiřímu dobře, naopak zelený chrysopras mi svědčí, Jiřímu nikoliv.

Na Velkou mešitu a Červenou pevnost musí cizincům stačit půlhodinka. Pak nasedají do autobusu a pokračují v objížďce. Čekají na ně tady starožitníci (tuto profesi zde monopolizovali džinisté) se staronovými drahými bronzy a dalšími předměty. Obrovské kovové nádoby na kyselé mléko jsou ozdobeny nápisy v perštině a motivy drobných květinek. Skutečně krásné! Ale jak takovou věc odvézt? Maličkost, indický obchodník nám do Evropy pošle, co si budeme přát.

Zde tedy v nepatrném, temném a opuštěném krámku působí pan Džain. Poznali jsme ho v Khadžurahu, zajímavý a zábavný chlapík, vykládal, jak podle fotografií vyrábí věrné kopie tamních soch, dokonalá díla, dokáže je prodat jako originály. Když nás uviděl, překvapením zkoprněl: „Jak jste mě objevili?“

Vládne tu jasný řád – některé ulice patří starožitníkům, další opravářům vozů a montérům pneumatik, ulice jízdních kol, ulice oprav fotoaparátů. V jedné z dílniček sedí velmi tlustý Ind s hustými bílými vlasy a přízvukem odněkud z Brooklynu. Ve Spojených státech se mu dařilo, vrátil se kvůli rodičům. Jeho společníkem je sikh, tichý muž s turbanem, který vždy, téměř na počkání, úspěšně spraví náš starý nikon. Přinesli jsme i druhý fotoaparát, nepřevíjel. Za opravu jsme zaplatili, ale když jsme odjeli z Dillí, přestal fungovat. Za tři měsíce, po návratu z cesty, nám peníze bez diskuse vrátili.

„Doufám, že vás zase uvidím,“ řekl mi Indoameričan. „Myslím, že ano, máte ráda Indii.“ Nevím!

Dřív bylo Staré Dillí celé obklopené zdí, ale nejpevnější byla Lál Kilá, Červená pevnost, o které píše také Salman Rushdie.

Zdi pevnosti jsou dva kilometry dlouhé a místy až třicet tři metrů vysoké. Dříve plnila hradní příkop řeka Jamuna, dnes své koryto přemístila asi o kilometr dál. Červenou pevnost jako součást Šáhdžanábádu nechal stavět Šáhdžahán. Muhalskou říši z Ágry do Dillí však přestěhoval až jeho syn, ctižádostivý a nelítostný Aurangzéb. Vlastního otce zajal a až do smrti v Ágře věznil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V severní Indii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.