Pavla Jazairiová

V JIŽNÍ INDII

Radioservis

ÚVOD

Jih

Indie, obrovská, rozmanitá, nepoznaná země! Vše, co mohu napsat, jsou jen útržky, úlomky zkreslené mým pohledem.

Během posledních dvanácti let jsem v Indii byla šestkrát a strávila jsem tam celkem osmnáct měsíců. Procestovala jsem ji od severu na jih, od západu na východ. Krása a ošklivost, bída a bohatství, snášenlivost a odpor. Indie je otevřená a současně neprodyšně zavřená.

Země je rozdělená na jednotlivé státy a jazykové skupiny. Společnost se člení na hinduisty, muslimy, buddhisty, džinisty, sikhy, vyznavače ohně pársy, křesťany a animisty. Všichni včetně buddhistů i džinistů (kteří vzešli z odmítání hinduistického kastovnictví) jsou rozdrobeni na kasty, podkasty a rodinné klany. Přesto jsou stejní tím, jak jednají a myslí, svou brutalitou i starou, zjemnělou kulturou. Cizince to popouzí, zneklidňuje a fascinuje.

Hluk, špína, chaos a destrukce, bezohlednost, nemoci, bída, utrpení lidí a zvířat. Mnohokrát jsem prožívala bolestnou touhu nechat to všechno a vrátit se ihned domů. Krása indické krajiny, starých chrámů, jasně zelených rýžových polí. Velké stromy se vzdušnými kořeny. Drobný kroutivý pohyb hlavou, kterým lidé dávají najevo spokojenost.

Jižní Indie je právě taková, a zároveň se od severu země velmi liší – podnebím, přírodou i dějinami.

Maháráštra, Góa, Kamátaka, Kérala, Ándhrapradéš, Tamilnádu, malá enkláva Puttuččéri, ostrovy Andamany a Nikobary. Celkem tu žije asi 360 milionů obyvatel – třetina miliardové Indie.

Minulost

Už tisíce let před naším letopočtem obchodovali Indové se starými Egypťany a Peršany. Asi 1500 let př. n. I. přišli na sever subkontinentu Árjové. Do Indie přinesli hinduismus, sanskrtem psané spisy, početné bohy a kastovní rozvrstvení, na kterém stojí společenský řád.

Stejně jako na severu, i na jihu vznikaly a zanikaly velké říše. Vládli zde legendární panovníci – Čandragupta Maurya, císař Ašóka – a po nich rody Pándjů, Čérů, Čólů.

Od severu sem přišli i baktrijští Řekové a po nich odněkud z východních tamilských oblastí přitáhli ničiví, krvelační Kalabhrové.

Jih nemá úrodné roviny a široké řeky, zato má mořské pobřeží a přístavy. Také bambusové houštiny a hluboké lesy, pepř a kardamom, skořici, hřebíček a jiné koření.

7. století př. n. I. používali budovatelé Babylonu ke svým stavbám indické cedrové a týkové dřevo. S monzunovými větry v plachtách se lodníci plavili mezi západní Asií a Indií a obchodovali. Za časů římského míru – „pax romana“ – Římané a jejich poddaní v Indii měnili zlaté mince, keramiku a sklo za slonovinu, drahé kameny, želvovinu a koření. Na východním indickém pobřeží byly nalezeny nádoby vyrobené v Římě a v Tunisku a v Kérale dokonce zlatý poklad – dvě stě zlatých mincí ražených v Římě.

Králové a vládci jižní Indie vyváželi koření do Evropy, ale posílali lodě i do Číny, Arábie a východní Afriky. Soupeřili spolu o kontrolu přístavů a obchodních cest, také o moc a prestiž. Budovali města a v nich obrovské chrámy, rozvíjeli zemědělství, podporovali rozvoj obchodu. Vznikaly akademie sochařství, kovolijectví, hudby, tance i literatury – uměleckých disciplín, které se z jižní Indie přenesly do celé oblasti: do Barmy (Myanmar), do Thajska, na Bali, do Kambodže.

Rodily se nové velké říše. Jednu z největších – Vidžajanagar – založili (ve 14. století) dva bratři ze šlechtického rodu. Zabírala jižní Karnátaku, Tamilnádu a část Kéraly. Vládci Vidžajanagaru soupeřili se silným rodem Bahmaní, který ovládal území Maháráštry a Ándhrapradéše a postavil se i císařům z Dillí.

V malém městě Bídaru jsme potkali jednoho z jejich potomků. Byl skoro negramotný. Staral se o nádherné hrobky svých předků a z darů návštěvníků živil rodinu.

Obě říše upadaly v době, kdy už byli v Indii pevně usazení Portugalci, ve své době první Evropané, kteří přepluli Indický oceán. Při cestě za kořením chtěli ukončit arabský monopol.

Vasco da Gama přistál na západním pobřeží poblíž dnešního Kalikatu roku 1498. Pod vedením lodivoda Ahmada Ibn Madžída potřeboval k plavbě třiadvacet dnů. Uskutečnil dávný sen obchodníků ze Středomoří. Našel to, co hledal Kolumbus – mořskou cestu do Indie. Otevřel tak Asii evropským dobyvatelům.

Portugalci byli v Kalikatu přijati zdvořile, ale výhodný přístup ke koření tím nezískali. Indičtí králové přáli muslimům. Následovaly urputné boje v přístavech i na moři. Portugalci využívali rivality místních vládců, provozovali pirátství, byli krutí a nelítostní.

V 16. století si na pomoc přizvali inkvizici. František Xaverský, jehož neporušené tělo dnes spočívá v Gói, byl druhem Ignáce z Loyoly.

Roku 1588 se cesty do Indie otevřely Britům a Holanďanům. Holanďané šli první. Chtěli obchodovat, nikoliv budovat impérium. V Indii hledali pepř a kardamom, další koření brali z Indonésie, odkud vytlačili Brity. Také Brity zajímal v Indii hlavně obchod, ale přišli do velmi neklidné země.

Císař Aurangzéb z Dillí bojoval s vůdcem Maráthů Šivádžím. Přístav Kóčín ovládla místní rodina Varmů. Spojila se se syrskou křesťanskou obcí a většina zboží (s výjimkou pepře) spadla pod jejich monopol. Ve městě Maisůru se v roce 1761 objevil bývalý jezdecký důstojník Haidar Alí. Spolu se synem Típú vytvořili na území jižní Karnátaky a severní Kéraly mocnou říši. Ovládli přístavy na západním pobřeží a jednali přímo s Araby.

V té době Britové stále ještě chtěli jen obchodovat, nikoliv dobývat. Haidar Alí se však spojil s vládcem Haidarábádu a také s Maráthy. Šlo o kontrolu celého území dnešní Karnátaky.

Britové konečně došli k názoru, že jejich obchodní zájmy ochrání pouze kontrola celé Indie. Museli však jednat rychle, než se o místní bohatství začne zajímat Francie a Napoleon. Pod vedením lorda Wellesleyho se spojili s nizámem z Haidarábádu a Maisúr napadli. Típú marně spoléhal na Francouze. Byl zabit v bitvě u města Šrírangapattanam. Mezitím zemřel i Šivádží. Britové porazili vojska Maráthů a neobyčejně krůtě popravili vůdcova syna.

Indie, rozdrobená na malá knížectví, se stala součástí britského impéria.

Britové zprvu povzbuzovali kolonizátory, aby si brali indické manželky, ale jak jejich moc rostla, odstup se prohluboval. Na jedné straně dobyvatelé – na druhé porobení. Nespokojenost a frustrace těch druhých propukla roku 1857, během severoindického povstání. Bylo potlačeno a britská nadřazenost se stala samozřejmostí. Ovšem Britové do Indie přinesli i řadu technických vymožeností včetně moderního školství. Vznikla třída vzdělaných Indů. Jedním z nich byl Gándhí.

Kolonizátoři byli stále důrazněji žádáni, aby z Indie odešli: „Quit India!“ Země dosáhla nezávislosti roku 1947.

Stejně jako sever, i jih Indie se dělí na jednotlivé státy, většinou podle jazykového klíče. Některé vznikly až s udivujícím zpožděním – Kérala roku 1956. Francouzi, kteří vládli v malé enklávě Puttuččéri na východním pobřeží, odtud odešli roku 1954. Góu opustili Portugalci z donucení roku 1961 a teprve roku 1987 se stala pětadvacátým indickým státem.

MADHJAPRADÉŠ

Udždžain

Stát Madhjapradéš leží mezi jihem a severem Indie, v jejím srdci. Je bohatý na diamanty, zlato a úrodnou půdu s civilizací starou dvanáct tisíc let. Horko, rudý prach a vysoké stromy.

V městě Udždžainu (také v Hardváru, Násiku a Prajágu, dnešním Allahabádu) ukápl bohům nektar nesmrtelnosti. Stalo se to nedopatřením, když letěli vzduchem pronásledovaní rojem démonů. Každých dvanáct let se proto v Udždžainu koná slavná pouť kumbhméla. Miliony zbožných hinduistů se noří do svátých vod řeky Šipry.

V Udždžainu mají také džjótilingam – jeden z dvanácti přírodních „světelných“ lingamů (falů) boha Šivy. Jsou to kameny, z kterých vychází všemocná (nikoliv mužská, ale ženská) síla šakti. Ta se zrodila ze spojené energie všech bohů.

Džjótilingamy vznikly takto: bohové Šiva a Brahma se jednou přeli, kdo je mocnější. Z hádky je vyrušila nevídaná záře. Co bylo dál, popisuje sám Višnu:

„Spatřili jsme kruh světla, který se opíral o zemi i o nebe. Uprostřed té záře byl velký jas – lingam nevyjádřitelný v měrách, nanejvýš zářící. Nebyl uprostřed ani zlatý, ani kamenný, ani stříbrný. Byl neurčitelný, nepředstavitelný, hned pozorovatelný a hned zase nepozorovatelný, velice zářivý, nesmírně strašný. Stále rostl a děsil všechny bytosti. A konce toho lingamu jako by probodávaly nebe i zem.“

Višnu i Brahma odešli zázrak prozkoumat. Nenašli nic, ale Brahma mezitím zjistil, že lingam je projevem Šivy, a boha náležitě uctil. Spokojený Šiva se zjevil se ve své vlastní podobě, zbavil oba bohy strachu a řekl jim: „Vy oba, odvěcí bohové, jste se zrodili z mého těla. Brahma, praotec světa, je mou pravou paží a Višnu, má levá paže, bude vždy stát v bojích po mém boku.“1

V předpokoji svatyně, kde je lingam vystaven, poutníci zpívají a zvoní, aby boha probudili. Čekají dlouho, než je příjme. To určuje dívka – němá a pomatená. Bůh jí dává znamení.

Stříbrné dveře střeží policie, za nimi stříbrná mísa naplněná květy, vonící růže, bílé květy lotosu, svátý kámen politý mlékem! Lidé padají na zem, pláčou. Policistka mi dojatě ukazuje, že mohu nádobu obejít ještě jednou.

Ghát – schody, které vedou do řeky. Sestupuje po nich svátý muž, sádlu. Odříkává modlitby. Skromné místo, chudí asketové i poutníci. Starý chlap s rancem čeká, až se jeho žena vykoupe. Ona, po pás ve vodě, drží v ruce nádobu, klepe se zimou a pomalu vylévá vodu zpět do řeky. Pere si sárí, maže tělo olejem a suší své dlouhé šedivé, řídké vlasy.

Sedím a čekám na Jiřího. Není mi dobře a podrážděně odpovídám dívce, která mě oslovila. Omlouvá se, ale dnes je rákhí, velký svátek bratří a sester. Proto mě chce pozdravit, kolem zápěstí uvázat červenou tkaničku – nyní jsme sestry. Říká, že se jmenuje Džaja, je bráhmanka (členka nejvyšší kasty), pracuje v kastovním sdružení, pomáhá ženám a dětem.

Je velmi rozrušená a hovorná, kdoví proč, možná s cizími nepřijde do styku. Možná proto se i svěřuje. Říká mi šeptem, že má devítiletou dceru a je rozvedená. Manžel pil, hýřil, ale rodiče jí pomohli a mohla se vrátit domů. To se každé nepoštěstí. Jako rozvedená však nemá dobrý život. „Ale v Indii si dívky manžela nevybírají, rodiče se zmýlili – bohužel!“ říká a čeká, co já na to.

Před deseti lety jsem u řeky potkala jinou ženu. Byla po koupeli, v mokré spodní sukni se zamotávala do sárí, vedle ní stálo půvabné děvče v bílém tričku a džínsech. Namáčknuty jedny na druhou jsme se vracely do města povozem, jaké v Udždžainu jezdí dodnes – monstrem s hlučným motorem. Savita v doprovodu manžela a dcery Prijanky přišla prosit boha o pomoc. Měla rakovinu žaludku. Bydleli v dharamsále, noclehárně pro poutníky. Pozvali nás k sobě na čaj – velká zašlá místnost, na kamenné podlaze matrace, špína, hmyz. Vařič a nádobí si přivezli s sebou, aby ušetřili. Manžel, pan Vidžaj Kačálija, byl sice novinář, ale psal pro malý plátek. Na objednávku chválil bohaté lidi. Bídná smluvní práce, bez které se nemohl obejít: dcera studovala, manželka potřebovala léčení. Doufali, že jí pomůže koupel ve svaté řece, pouť k světelnému lingamu, k bohyni Šakti.

Pan Kačálija mluvil velmi naléhavě, jako by záleželo na tom, co nám dokáže sdělit. „Bohyně Šakti je velmi mocná. Zjevila se mi v podobě bohyně Durgy a já jsem složil slib. Každý rok v době jejích svátků žiji měsíc jako žena. Chci se soustředit na Šakti, na ženský duch. Už proto, že muži do jejího chrámu nevstupují.“

Ukazoval nám fotografie – je to on, v sárí, nalíčený, ozdobený květinami.

„Mám vlastní šperky i paruku, koupil jsem si několik sárí různých barev, k tomu potřebné ženské spodní prádlo. Používám voňavky i rtěnku. Pomáhám manželce v kuchyni, uklízím, vařím. Chodíme spolu na návštěvy a samozřejmě zachováváme cudnost.“ Proč to dělá? Prý cítí neodolatelné nutkání – Durga to poručila! Možná byl v dřívějším životě ženou, možná si nahrazuje matku, kterou ztratil příliš brzy. Alespoň jeden měsíc v roce se potřebuje proměnit.

„Moje rodina tuto situaci přijímá a v městečku jsem proto vážený. Všichni lidé respektují přání bohyně.“

Jeho příběh je dramatický. Narodil se v Bombaji v rodině úředníka. Ve čtyřech letech ztratil matku, otec se znovu oženil a macecha chlapce nenáviděla. Když mu bylo dvanáct, utekl z domu na ulici. Nikdy se domů nevrátil.

„Je to osud, který v Indii prožívá mnoho dětí. Rodiče je vyženou.“

„Otec vás nehledal?“

„Nevím. Setkali jsme se později, ale o těchto věcech spolu nemluvíme. Macecha chtěla, abych zemřel, otec s ní přesto žije dál. Stýkám se s ním, ale nezapomenu, že mě neochránil. Dnes už vím, že mezi dětmi, které se na ulici narodí, a těmi, které se tam dostanou později, je velký rozdíl. Ve velkém nebezpečí jsou zejména ty velmi malé – ocitají se napospas mafii, která je zmrzačí a pošle žebrat. Stanou se z nich otroci. Já jsem vyrůstal v normální rodině, některé věci jsem věděl – například že musím dbát o osobní hygienu, chodit do školy. Uměl jsem číst a psát, ale také jsem měl silnou vůli.“

Žil na ulici a chodil do školy? Ano, dokonce se přihlásil na univerzitu!

„Pracoval jsem u výrobce šťávy z cukrové třtiny. Byl to dobrý člověk. Zeptal se mě, zda jsem utekl z domova. Řekl jsem: „Ano, ale nežebrám.“ Nechal mě spát ve Stánku. Myl jsem sklenice a za měsíc jsem si jich mohl několik koupit. Potáhl jsem krabici červenou látkou, naskládal do ní sklenice a prodával vodu – jednu sklenici za půl rupie u Gate of India – Brány Indie v Bombaji. Čtvrt rupie dostal hlídač záchodků – je tam kohoutek s čistou vodou, zbytek byl můj výdělek. Když lidé mají žízeň, nechají si raději podat sklenici s čistou vodou, než aby se šli do záchodku napít.“

Chlapce později zaměstnal majitel herny. Vidžaj chodil ráno do školy, odpoledne prodával vodu, večer pracoval u baru.

„Nejdřív jsem stál u baru, pak se ze mě stal gigolo – bavil jsem ženy. Přátelil jsem se s prostitutkami. Zapsal jsem na katedru práv, ale neměl jsem sílu nebo dost vůle studium dokončit. Proto dnes musím živořit jako novinář.“

Chtěl se oženit, ale sňatek v Indii domlouvají rodiče. Majitel herny se slitoval a našel mu nevěstu, starší dívku z dobré rodiny.

„Nežádal jsem věno. Dnes je Savitě padesát let, Prijance patnáct a žijeme spolu velmi šťastně.“

Večer je teplo. Domy v Udždžainu jsou otevřené do ulice, místnosti jsou v řadě za sebou. Létají komáři – lidé otevírají i dozadu na dvorek, aby měli průvan. Vidím namodřené zdi, postele pokryté přehozy, lesklé nádobí na zdi a světélko oltáře. Vše je veřejné – dílna krejčího, lékař a skromná ordinace, právní poradna. V cukrárně prodávají teplé mléko, a pečivo ochucené pálivou paprikou. Lačné pohledy hladových. Děti, žebráci, telata, psi. Každý z nich postojí nebo si sedne a prosí. Když se nedočká, jde dál.

V maličké jídelně ve tvaru chodby pracují tři staří pánové – pekař, kuchař a majitel. Jeto bráhman, vyčouhlý, trochu shrbený. Jmenuje se Kailáš Šástrí, známe ho, možná jsme se do Udždžainu vrátili kvůli němu. V jeho jídelně se podává jediné jídlo: thálí – talíř. Na něm zelenina, rýže, placky, trochu bílého jogurtu. U každého hosta bráhman pozorně zkoumá, nechybí-li něco – zelenina, voda ve džbánku. Obřadným pohybem přináší na dlani čerstvé horké placky.

Pekař sedí na prkně a válí těsto. V kotlích bublá zelenina, tři druhy. Vaří se dvakrát denně, jídlo neohřívají. Stejné úsměvy a pohostinnost, stejná nepatrná cena jako před deseti lety. A milodar dobytku. Tentokrát chodí chlupaté tele, jak malé dítě žádá misek před spaním. Potěšený bráhman nabízí pastu z mléka, cukru a oříšků: „Dejte mu trochu, chcete-li.“ Idylická chvíle se opakuje.

„Vzpomínáte, pane Šástrí, přinesli jsme si z ulice granátové jablko, vy jste ho umyl a pěkně rozporcoval?“

Rudé jablko na čistém talíři.

Pamatuji, jak chytili do klece krysu, příliš velkou na tak malou jídelnu. Bráhman přešel ulici a vypustil krysu do křoví.

Pan Šástrí se usmívá, anglicky zná jen několik slov, nic si nepamatuje, každý den stejná gesta, placky, rýže, zelenina. „Ano, ano,“ říká. „My zvířata nezabíjíme. Děkuji, děkuji vám!“

„Je zvláštní,“ říká Jiří, „že tak schopný, klidný a vyrovnaný člověk dělá celý život takovou obyčejnou práci.“

Mándú

„Město radosti“ je v módě. Na autobusovém nádraží v údolí čeká osamělý Francouz na spojení celé čtyři hodiny. Říká, že se v Mándú zdrží jen den, ale podle přátel v Paříži je to úžasné. Po nedlážděné cestě se vozidlo sune do kopce. Je tma a Francouz vystupuje hned za hradbami u drahého turistického hotelu.

Muslimští vládci Indie – válečníci, stavitelé, estéti! Klid, příroda a svěží vánek nad žhavým dechem indických plání jim byly po chuti.

Na přelomu 14. a 15. století se Mándú stalo metropolí nezávislého sultanátu, který vyhlásil průbojný vládce Dilávarchán Ghórí krátce po vpádu Timura do Indie. Bylo také jedním z největších opevněných měst na světě.

Po dynastii Ghórí přišla dynastie Chaldží. Také tito vládci užívali rozkoší mocných a navzájem se vraždili, jak bylo v té době zvykem.

Jezerní palác má tvar lodi. Hýřivý vládce Ghijásuddín Chaldží (1469-1500) ho nechal postavit pro svých patnáct tisíc žen. Po celých třicet let se oddával lásce a hudbě. Když mu bylo osmdesát, syn usoudil, že to stačí, a tatínka konečně zavraždil.

Vládci Mándú trávili čas v krásných zahradách, ve stínu obrovských stromů. Chodili do lázní a do divadla, plavali v čisté vodě jezírek, ženy se koupaly v temném soukromí poschoďovitých studní. Odtud z hloubky je vidět indické nebe, v hodinách velkého žáru šedomodré.

Kdysi tekla všude voda, v lázních ohřívaná a prosvětlená sluncem – světlo padalo z kulatých střešních okruhů ve střechách, jako paprsek pronikalo ze štěrbin v nakloněné zdi. Stín, světlo slunce i měsíce. V době, kdy hinduisté dál budovali chrámy z kamenných sloupů, zvali muslimští vládci stavitele z Afghánistánu. Ti přinesli do Indie stinná a větrná zákoutí, široké klenby a vysoké kupole.

Velká mešita v Mándú z roku 1454 je obrazem světa, obrovská, nádherná, klenutá jako nebe nad zemí. Prázdný prostor vyplňuje člověk svou vírou. Je uzavřená a otevřená zároveň – poskytuje bezpečí a osvobozuje. Nic ve světě není nahodilé – ctnost vyrůstá ze střídmosti a kázně, sloupy podpírají víru, zákon i lidskou vůli. Mihráb, výklenek z černého mramoru, je prázdný – nekonečno, tajemství. Určuje směr, kde leží Mekka. Kameny u vchodu, vyskládané do kruhu, směřují do středu dlažby, světa i života. Člověk zde stojí tváří v tvář bohu, sám se svým svědomím. Kazatelnu stavitelé vytvořili podle indických lidových představ. Věřící hledí v okouzlení k nebesům. Krása a víra mají živé barvy, jsou nazdobené jako při slavnosti. Mezi stromy v Mándú poletují papoušci, u opuštěných jezer se pase dobytek a děti nabízejí k prodeji staré mince, vyhrabané v troskách paláců.

Nešli jsme do turistického hotelu. Variantou je ubytovna, zchátralá, špinavá, běhají tu myši a neustále vypadává elektřina. Majitelem je starosta. Za několik dní jeho Strana indického kongresu prohraje místní volby. Velmi se toho obává. Ztratí postavení, plat i přístup ke státním penězům.

„Mládež bude volit hinduistické nacionalisty,“ říká. „Vrátíme se do středověku. Nacionalisté jsou radikální a škodí muslimům.“

Doufá, že bych mu mohla prospět, a vykládá o svých plánech. A skutečně! Druhý den vyjde v místních novinách zpráva, že za starostou přijela novinářka až z Evropy. Hospodský říká, že před volbami každá strana rozdává peníze nebo bezzemkům housek pole a podobně. Lidí si pak vyberou, koho zvolí. Nevolníci většinou podporují pána, u kterého pracují. „Volíme z vděku – nebo ze strachu, protože někteří se mstí. Ale všichni rychle zapomenou na své sliby. My staří to víme, mladí se dají ještě nachytat!“

Kdo a odkud sem přivezl baobaby? V Indii přece nerostou! Jsou to velké šedokoré stromy ozdobené sametovými zelenkavými šiškami – podle místních lahůdka. Svíravou chuť kaše z baobabu znám velmi dobře z Afriky, živí se tím chudí vesničané. Také indičtí vesničané jsou chudí! Chlap pohání krávu, pluhem rozrývá suchou kamenitou zem, jeho žena sype do trychtýře zrní. Děti žebrají. „Bezdomovcům ve městě je lépe,“ říká Jiří a vrací ke starému sporu. Možná má pravdu. Ve městech mají zbytky, tady není nic, jen divoká, přízemní, hliněná bída.

Obránci Mándú skládali hradby z kamenů zasekaných do kónického tvaru. Tisíce kamenů a hradby do nedohledna, příkrá strž a na jejím okraji cinkání zvonečků krav a ovcí. Kolem domku si hraje tele se psem, pod okny zasadila hospodyně květy, ale doma je prázdno, sotva pár kousků nádobí.

Staré památky a vyzáblé žebravé děti. Dívka si přehrne sárí přes ramena a jde pro vodu k prameni u Šivova chrámku. Oltář, květy, voda teče po kameni malým vodopádem. K bohovu trojzubci připojili muslimové verše z koránu. Voda proudí k otvoru, kterým se propadá, ztrácí a pak vyvěrá jako pramen. Přiletěl pták podobný koroptvi, ale s dlouhým zobákem. Váhá a pak opatrně pije. Pod šedivými krovkami skrývá bílé peří; když sedí, je šedivý, při letu je bělostný.

Posledním nezávislým vládcem v Mándú byl Báz Bahádur. Zamiloval se do krásné Rúpmatí, indické zpěvačky z nížin. Vymluvila se, že nemůže opustit řeku, svátou Narmadu. Báz Bahádur tedy poručil postavit pro ni vysoko nad údolím letohrádek. Smutná Rúpmatí seděla u okna a z výšky hleděla na řeku. O dívčině kráse se dozvěděl i mughalský panovník Akbar. S velkou armádou obklíčil Mándú. Báz Bahádur nečekal a utekl. Rúpmatí si vzala jed a svátá Narmada se od té doby ponořila do země. Z větší části neviditelná, proudí dál pod nekonečnými rovinami střední Indie.

Sádhu v Mahéšvaru

Na břehu řeky Narmady leží město Mahéšvar, staré Máhišmatí zmiňované už v eposech Rámájana a Mahábhárata.

Pole kolem řeky jsou zelená, zavlažovaná, na stromech tu zrají banány; je teplo, po cestě bloumají krávy a psi. Starý Mahéšvar leží za hradbami. Z každého domku je slyšet cvakání stavu. Okny je vidět dovnitř. U jednoho stavu pracuje mladý muž, vidí mě a směje se, v příšeří svítí jeho zuby. Žena sedí u kolovrátku, spřádá nit, rovná ji do cívky.

Sárí z Mahéšvaru jsou proslavená v celé Indii. Koupila jsem si obrovské, nádherné šátky z hedvábí smíchaného s bavlnou.

Sedím na schodech u řeky Narmady, obdivuji, co jsem koupila. Řeka je široká, voda docela čistá. Z druhého břehu vozí lidé písek, pokřikují na sebe. Loďky jak prámy, písek nakládají ženy, muži se odrážejí bambusovým bidlem. Příď lodě má tvar hranatého zobáku, na jedno přístaviště se vejdou dvě. Slunce pálí a voda se leskne. Přišla hospodyně s nádobím od oběda, přinesla si trochu hlíny na drhnutí. Přetáhne sárí přes hlavu a pracuje.

Posadil se vedle mě sádhu – asketa. Je celkem mladý, oslovil mě anglicky. Ale nemá se k hovoru, čeká, až začnu já. Jsem překvapená – anglofonní sádhu v Mahéšvaru? Rozhovor s ním je filozofický a obojaký. Nechce ani říci, jak se jmenuje. „Dží bábá“ – ale to je jen uctivé oslovení. Vysvětluje mi věci, které už vím. Že existence nemá začátek ani konec. Že tělo je obal, který člověk odhodí. Člověk nemá záviset na svém těle, říká, být sebestředný jako žába ve studni.

S určitou brutalitou odpovídám, že já chci naopak svého pobytu na světě využít k činnosti. Baví mě pracovat a vydělávat peníze – narážka na jeho lelkování. Stydím se, že s ním tak mluvím. Možná ten mládenec nemá jinou volbu – je to chudák jako mnoho dalších. Jen hledá nějaký přesah. Ale snaží se manipulovat mnou – možná je zvyklý na cizince. Kdybych chtěla, říká, učil by mě meditaci, jógu a vše, co s tím souvisí. Je mi ho líto. Naštěstí přichází Jiří a sádhu se klidí.

Jdeme se podívat na chrámy, zaklíněné do skály a obrácené k řece. Jsou vyzdobené samými detaily – jemné, živě barevné postavičky. Je to velmi zábavné: hudebníci, děvče s červenými tvářemi a náušnicemi, chlapík ve fráčku a klobouku, má knírky a ostrý nos. Tak vypadal pán, vedle kterého jsem seděla v autobuse. Obyčejný život.

Jaký obyčejný život má ten mladý sádhu? Řekl, že bydlí v komůrce nahoře ve skále. Takových komůrek je u řeky víc, většinou nejsou zamčené, na dveřích bílá látka – znamení čistoty.

Nakonec jsme ho našli v jeskyňce, o kterou se dělí s dvěma dalšími askety. Je na své místo pyšný. Tady na starém pytli sedí, hledí do zdi a několik hodin denně medituje. Pak se koupe v řece. Uvařil nám sladký vodnatý čaj. Před pěti tisíci lety zde pobýval Krišna, říká. On boha následuje, opustil svou rodinu. Co dělá jeho otec, matka? Neví. Léta o nich neslyšel – je to součást odříkání. Opustil svět, když mu bylo šestnáct let. Odešel do Rišikéše, studoval jógu a naučil se anglicky. Ale k vysvobození jeden život nestačí, člověk se musí rozhodnout několikrát, prožít několik odříkavých existencí. Škoda že při každém dalším zrození na své minulé životy zapomíná – vnímá jen svět kolem sebe. Myšlenka, že člověk jde dopředu, že čas ubíhá, je mája, přelud. On se snaží nepodlehnout – pozoruje své myšlení.

Dží bábá mluví a mluví, snaží se mě zaujmout a nakonec i číst mi z ruky. Jiří mezitím ztrácí trpělivost. Pak mládenec žádá peníze, dost peněz. Proč? Majitel jeskyňky chce chlapíky vystěhovat. Je to velká starost – potřebují zůstat u řeky. Odejít, začínat s meditací jinde je velká ztráta. Proto si s kamarády chtějí postavit malý domeček.

Stojí to tisíce rupií. Jistě, on jako sádhu si nesmí říkat o dary a hlavně ne o peníze, ruší to meditaci, ale může dary přijímat – a teď se už skutečně musí přestěhovat. Vyděsím se. Zázraky se nedějí, i anglicky mluvící sádhu musí z něčeho žít. Nic mu nedám, samozřejmě! Proč bych zde v Indii, kde je tolik bídy, podporovala kluka, který nic nedělá? Kdyby chtěl a nemarnil každý den hodiny hleděním do zdi, našel by si práci a vydělával své živobytí, jako já, jako ostatní!

„Víš co?“ povídám mu zbaběle. „Dám ti svůj e-mail a ty mě informuj, jak věci pokračují. Já stejně nemám tolik peněz, kolik potřebuješ.“

Vysvětluji, co je to internet, jak se to používá. Snad bude rozumět – umí přece anglicky! Dívá se vyděšeně, je popletený, v očích má zoufalství, hrůzu. Obyčejný ztracený a osamělý člověk, bezdomovec, žebrák! Ty všechny řeči o čistotě, odřeknutí se světa a duševním životě jsou patrně nesmysl, nad nic není povznesený, bojí se nejistoty, nechce jít na ulici, strádat – odejít ze své komůrky, od svých návyků. Kam by proboha šel? Indie je plná takových sádhuů, jako je on.

Tak jsem prošla Mahéšvarem, nakoupila krásné šátky a teď utíkám pryč – co nejrychleji! Probíráme to s Jiřím.

„Jaké neštěstí,“ říkám, „že ten kluk vybočil, odešel od rodiny. Asi neměl jinou šanci.“ Ale podle Jiřího nejsou všichni asketové nutně příživníci. Když je společnost podporuje, asi je potřebuje. Ale tolik lidí v Indii (nemluvě o zvířatech) žebrá!

Večer při čekání na spoj sedíme v hospodě u cesty. Je to rodinný podnik – žena i muž spolu vaří. Dvě malé šestileté holčičky, které obsluhují, asi nejsou jejich; služtičky dlouho do noci uklízejí a myjí nádobí.

Ómkaréšvar

Na ostrově, v místech, kde se spojují řeky Narmada a Kavérí, uctívají ve skalním chrámu další světelný lingam.

Na posvátné řece Narmadě má zde v Ómkaréšvaru vzniknout přehradový systém – třicet velkých, sto třicet pět středních a tři tisíce malých přehrad. Cena projektu byla už před lety odhadnuta na šest miliard dolarů.

Střední a především západní Indie – zejména státy Gudžarát a Rádžasthán – nutně potřebují vodu. Vymoženost vodovodních kohoutků způsobila, že hladiny spodní vody klesají. Přehrady na Narmadě by zásobovaly 8215 vesnic a 135 měst a umožnily by zavlažování v místech, odkud rolníci odcházejí. Ale přehradní vody zaplaví říční údolí a desetitisíce lidí – starousedlíci, původní kmeny, které řeku uctívají od pradávna – ztratí domov. Kam půjdou?

K odpůrcům přehrady patří i známá indická spisovatelka Arundhatí Royová. Podle ní by Indie vystačila s alternativními zdroji – se sluneční a větrnou energií, s využitím biomasy, s lepším hospodařením s dešťovou vodou. Ale přehrada roste a vesničané se stěhují.

U posvátné řeky je vše uchystáno ke kremaci. Mrtvého přinesli na nosítkách, přikryli červenou látkou a teď ho noří do vody. Drží nad ním deštník, aby nebyl vystaven slunci. Při koupání syn zvedá klesající mrtvou ruku.

Nepřekážíme? Ne, naopak, jsou poctěni. Hinduistické ženy sice na žároviště chodit nemají (dárkyně života nemá být v kontaktu se smrtí), ale já jsem cizinka, tak to nevadí. Mladší syn zesnulého má čerstvě oholenou hlavu. Bydlí ve vesnici vzdálené odtud asi třicet kilometrů. Zaplatili dopravu a dřevo, kněze – vše potřebné. Stálo to asi tisíc rupií. Museli si vypůjčit, ale kdyby obřad neproběhl podle všech pravidel, mrtvý by měl problémy při dalším zrození – převtělení.

Ze dřeva složili lůžko, obložili je suchými koláči z kravského lejna, zasypali květy. Polévají mrtvého mlékem, pak ho suší, svlékají, obkládají kravskými lívanci a slámou – tělo už není vidět. Starší syn zapálil hranici a chodí kolem ohně se sepjatýma rukama. Muži stojí ve vodě a modlí se. Velký oheň, velký žár. Pomocník skládá bílé, červené a oranžové látky, zbylé květy žere hubená koza. Až tělo dohoří, odnesou popel k soutoku svátých řek Gangy, Sarasvatí a Jamuny do Iláhábádu.

„Zajímá vás indická kultura?“ ptají se. „Smrt je dobrá, mrtvý měl štěstí – byl to dobrý člověk, zemřel v klidu a posloužil mu vlastní syn. U vás také spalujete mrtvé?“ Nevím, co bych řekla. Neskrývají nic. Co mělo být uděláno, stalo se, vidíme, jak tělo hoří – není zde žádné strašné tajemství.

Světelný lingam. Je z černého kamene, před ním sedí kamenný býk Nandin a upřeně hledí na symbol svého pána šivy. Věřící obětují maličké lingamy z hlíny, na každém zrníčko rýže. Poutníci zpívají, lidé se zdraví zdviženou rukou a slovy „Haré óm“. Tlupa opic přehrabuje obětiny a odpadky, po mostě jde prašivé štěně, hnije zaživa. Dávám mu sušenky, sežere je a pak se na mě podívá – všichni odsouzenci mají stejný pohled. Břehy řeky jsou krásné, zelené, vedou k nim schody. Na kamenné plošince sedí rodina – srovnalo se tu devět lidí. Žena má hráškově zelené sárí a kouše do velkého plodu guávy stejné barvy.

Dívky nosí kámen na stavbu. Každá má na hlavě položený velký kámen, jdou v řadě, pomalým, uvážlivým krokem. U řeky se zastavují a nabírají vodu. Krásné děvče se na nás usmívá. Napily se a říkají: „Čaló“ – pojďme. Tak budou chodit, až obrovskou hromadu kamene odnosí.

Chrám vysoko na kopci chrání kamenní sloni se zuráženými choboty. Na levém stehně boha sedí kráska s oblými prsy.

Nad lesy leží mlha od řeky, v údolí se krčí chudinská kolonie – nepatrné chatrče z hlíny, špína, prach a odpadky, ve kterých se hrabou děti, jak kuřata, malé, vyzáblé, žebrající.

Ten den všude hrálo rádio a lidé poslouchali výsledky voleb. Ve státě Madhjapradéš v nich podle předpovědi vyhráli hinduističtí nacionalisté.

Bhópál

V noci na 3. prosince roku 1984 uniklo z továrny Union karbide (nadnárodní společnost s ústředím ve Spojených státech) čtyřicet tun smrtelného plynu, původně určeného k výrobě pesticidů. V Bhópálu, hlavním městě Madhjapradéše, zemřelo asi šestnáct tisíc lidí a víc než půl milionu má – či do své smrti mělo – trvalé následky. Pozůstalí a oběti nebyli nikdy náležitě odškodněni.

Vznikl problém. Starý Nikon 602 nefunguje. Jakýsi otrhanec nám vysvětlil, kde fotoaparáty opravují. Od nádraží přecházíme křižovatku a po schodišti zavaleném odpadky stoupáme do prvního patra zříceniny. Na konci chodby, v temném doupěti mezi torzy fotoaparátů, sedí chlapík a říká: „Bude to trvat půl hodiny.“ Pak přitlumeným hlasem dodává: „A bude to stát sto rupií.“ Očekává rozhořčené odmítnutí.

Během půl hodiny vzácný stroj dokonale opravil.

Táhnou se za námi tři kluci, mluví trochu anglicky. Nedají se odbýt, rázně odmítnou peníze. Jsou to děti. Chtějí chodit s cizinci, nebo jen strávit chvíli s dospělými.

Podle polohy i rozpadlých paláců byl Bhópál krásné město. Stará mešita patří k největším v Indii. Jezero, zahrady a domy bohatých – v přepychu zde žil zakladatel města, legendární Rádža Bhódž (1010-1053).

Muslimská čtvrť. Chlapeček s bílou čepičkou čte v koránu, jak otec přikázal. Zpod černého šátku vyklouzl dívce tlustý cop. Lehká chůze a jiskrný pohled. Žena z reklamy na prací prášek je také zahalená. Uprostřed náměstí mezi odpadky hraje mládež kriket. Na kameni sedí strašidelný černý pták z kovu – památník katastrofy. Úpornými přískoky, v oblacích dýmu a za strašného hluku se dere do kopce rikša.

Kruhový objezd a uprostřed něj bydlí rodina – rodiče, děti, babička. Postavili si nepatrný přístřešek. Okopávají kousek suché hlíny, suší prádlo. Vodu berou z jezera, ale k tomu musí přejít křižovatku.

Jiní lidé se usídlili mezi dvěma pruhy aut. Tam žije i klučina, který roznáší čaj. Dostal mandarinku, běží se rozdělit s matkou.

Setmělo se. Na trhu žebráci a krávy přebírají zbytky. Malomocnou stařenku jsem potkala už odpoledne. Chci jí dát peníze, ona nechápe a také špatně vidí, má jen jedno oko. Pak se na mě tím okem laskavě podívá a něco řekne. To si pamatuji z Bhópálu.

MAHÁRÁŠTRA

Násik

Stačí kus popojet a jsme v jiném indickém státě. Maháráštra! Abych se to dozvěděla, musím studovat mapu.

Podle pověsti byla celá severní oblast dnešní Maháráštry pokryta džunglí zabydlenou jen démony a askety. V této džungli žil i bůh Ráma spolu s manželkou, krásnou Šítou, a bratrem Lakšmanou.

Ráma se měl stát králem v Ajódhji. Žárlivá nevlastni matka však připomněla jeho otci starý slib: že splní cokoliv, oč ho požádá. Nyní chtěla, aby poslal Rámu na čtrnáct let pryč. Boha následovali jeho blízcí, Síta „s nohama jemnýma a něžnýma jako okvětní plátky lotosu“} mladší bratr Lakšmana.

V lesní houštině potkali bratři Šúrpanakhu, sestru krále démonů Rávany. Démonka chtěla pohledného Rámu za manžela. Odpověděl, že on už ženu má, ale bratr je dosud svobodný. Démonka, strašná a ošklivá, se tedy obrátila na Lakšmanu: „Ožeň se mnou, statečný muži, abychom se mohli společně oddávat milostným hrám v dandackých lesích.“ Ale odmítl ji i Lakšmana. Tu démonka vyzvala Rámu, aby se rozloučil se svou „ošklivou, hubenou ženou Šítou“. – „Sežeru ji a potom si tě vezmu za manžela.“ Ráma pochopil, že démonka nežertuje, a vyzval bratra, aby ji zneškodnil. Lakšmana pak Šúrpanakce bez lítosti usekl obě uši a nos.

Svár s démonkou se Rámovi nevyplatil. Král démonů Rávana na oplátku unesl Sítu na ostrov Lanku a hrdinu stálo mnoho úsilí, než za pomoci opičí armády a zejména statečného opičáka Hanumána manželku Rávanovi vyrval.

Démončin nos (násika) dal jméno dalšímu svátému městu, tentokrát na březích posvátné řeky Gódávarí. (Násik je jedním z čtyř míst, kde bohům ukápl nápoj nesmrtelnosti.)

Přijeli jsme do Násiku krátce po slavnosti kumbhméla. Zbylo po ní několik nových hotelů amerického typu a u vířivých vod Gódávarí několik desítek asketů. Milionový Násik září do tmy barevnými neony a obrazovkami televizorů.

Na paměť Rámy a Síty vstupuji do vod Gódávarí poutníci, aby smyli své hříchy. Kdysi byli mezi nimi i Džaváhariál Néhrú a jeho dcera Indira.

Tady je voda čistá, chladivá. O kus dál po proudu už lidé myjí auta a házejí do řeky odpad. Ale je to stále stejná svátá Gódávarí. Obyvatelé brlohů v ní perou své hadry. Chlapík plaví bílého koně. Drbe zvíře kartáčem, oba mají radost, slunce svítí a voda šumí.

V malém bufátku vaří děda čaj. Pod mostem se choulí babička – vdova. Poslala jsem f čaj, vypláchla si ústa a vypila ho s chutí. Jeden ze stařečků – dědových hostů má čepičku ve tvaru lodičky, takzvanou néhrúovku, druhý zelený turban s pavím perem. Plají se nás: „Jak se vám líbí Indie? My a Čína jsme budoucí světové velmoci!“ Řeka Gódávarí pramení na hoře Brahmagiri, ukapává do studánky a stéká do nížiny napříč Indií až k Bengálskému zálivu.

V nádrži svaté vody stojí bráhman a namáčí svého řvoucího syna do vody. Koupou se v ní dva břichatí sikhové v turbanech. Složitým pohybem překřížených prstů se ženy dotýkají rohů sochy býka Nandina. Báby prodávají léčivé bylinky a obětiny, také lupení pro dobytek. Zvířata mají svůj šťastný den – krávy a býci dostanou nažrat.

Je neděle. Poutníci i výletníci, všichni lezou do kopce.

U kapličky se mladý kluk učí na asketu. Potírá si popelem čelo. Říká nám anglicky, že odešel ze školy. Neví, co si myslet. Je těžké všechno opustit, po ničem netoužit – málo jídla, žádný sex ani šaty, jen sedět u cesty, meditovat a cvičit.

Holčičce vypadly přední mléčné zuby. Dlouze a úmorně žadoní, abychom koupili její zvadlé kytičky. „Pět rupií, pět rupií!“ Strčím jí sušenku do pusy, už se směje, ale prosit nepřestává. Živí rodinu. Kromě prodeje květin děti sbírají a suší kravský hnůj. Do školy nechodí. Jejich rodiče jsou bezzemci, nádeníci.

Je neděle, v hospodách mají plno. Muži si dávají různé pamlsky – smažené kořeněné pochutiny s cibulí. Jsou to krevnatí, kníratí chlapi, nějako ti vesničané s hubenýma nohama. Vodu si lijí do úst, nedotýkají se sklenice. Mají bílé nažehlené kalhoty, modré košile, tlusté mohutné zadky.

Na přelomu našeho letopočtu byla zdejší džungle zabydlená divokými zvířaty, v řekách plavaly nevídané ryby. Ve skalách žili mniši. Hloubili své jeskyně v místech s pohledem do kraje v blízkosti řeky. V jejich celách jsou kamenná lůžka, sochy bohů a zvířat – sloni, lvi, býci. Obrovský slon uchopil člověka a chystá se jím mrštit o zem. Ženy s kulatými prsy a oblými boky tančí pro krále. Podivné bytosti se zobákem dravce a tlapami Iva, bůh Narasimha – napůl člověk, napůl lev. Vedle sebe tu žili hinduisté, buddhisté a džinisté. Víra splývala se vzdělaností, v klášterech se vytvářela kultura, vznikala civilizace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V jižní Indii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.