KAREL KYNCL

MOJE BRITÁNIE

Příběhy, fejetony a poznámky

z let 1990 – 1992

Radioservis

Tuto knihu věnuji svým dětem:

Ireně, která mě poslouchá a kritizuje v Praze,

a Ivanovi, který mě kritizuje a neposlouchá v Londýně.

© Karel Kyncl, 1992

ISBN 80-902198-5-3

MÍSTO ÚVODU

Úryvek z interview

Čím jsem starší, tím jsem skeptičtější, pokud jde o možnosti žurnalistiky. Mám pocit, že novinář může čtenářům nebo posluchačům sdělit v podstatě jenom to, co už jaksi tuší, protože to mohou přirovnat ke své konkrétní životní zkušenosti. Lidi totiž mají tendenci posuzovat všechno, co se děje mimo jejich prostředí, na základě svých osobních prožitků. To není jenom československý problém, to je celosvětová záležitost.

Když se takto jako Bratislavan nebo Pražan pokusím vyložit situaci třeba v Zimbabwe, i mně dojde, že je to nesmysl. Ale když tak vykládám situaci v sousedních evropských zemích, tak se to takový nesmysl nezdá, i když to je. Britové po této stránce nejsou výjimkou. Stalo se mi, že taxíkář, který mě vezl do televizního studia a věděl, co jsem zač, se mě znovu vyptal na zkušenosti z totalitárního Československa a pak řekl: „Proč jste si nestěžoval svému poslanci?“

Teď jsem v situaci novináře, který má sdělovat britskou skutečnost posluchačům v ČSFR, a někdy se mi zdá, že je to nemožné, že se vlastně pokouším přelévat moře náprstkem.

Má tedy žurnalistika podle vašeho názoru vůbec nějaký smysl?

To je otázka, kterou si kladu skoro kvartálně. Mám okamžiky, kdy se proklínám, že jsem od malička chtěl být novinářem a že jsem se místo toho nenaučil třeba péct chleba nebo stavět mosty. Ale když taková deprese přejde, říkám si, že jestli se budu pořád a pořád a pořád snažit, třeba se mi něco málo přece jenom podán.

Novinařina je velice individuální, vlastně přímo soukromá věc. Na takzvanou novinářskou objektivitu nevěřím. Jako každý jiný žurnalista se o ni samozřejmě snažím, ale je to něco jako horizont, k němuž se neustále pokoušíte přiblížit a on je pořád daleko.

Británie, kterou teď mám možnost prezentovat v rozhlase lidem v Československu, je moje Británie, profilovaná mými názory, mým pohledem i mými předsudky – žádná objektivní Británie. Dávám to svým posluchačům najevo všemi možnými – a někdy snad i nemožnými – způsoby. V podtextu je neustále vyzývám, aby moje stanoviska konfrontovali a případně revidovali jinými, včetně svých vlastních.

1. VSTUP DO SITUACE

O prezidentovi, anglické zdravotní sestře
a totálním básníkovi

Tento týden přijel prezident Václav Havel na první státní návštěvu do Británie. Setkal se tu se stovkami lidí, mimo jiné se třemi pozoruhodnými ženami: s královnou Alžbětou II., paní Margaret Thatcherovou a slečnou Frances Meachamovou.

Slečna Meachamová je z nich nejméně známá – a upřímně řečeno nikdy nedosáhne světové proslulosti obou předchozích. Až ale budou napsány pravdivé dějiny československé literatury po druhé světové válce, budou se o ní možná učit děti v českých i slovenských školách. Tato anglická zdravotní sestra z Clacton-on-Sea, dnes už v důchodu, zachránila dílo jednoho z nejpozoruhodnějších českých básníků, které by bylo jinak nenávratně ztraceno. A zachránila i samotného básníka.

Příběh, který budu vyprávět, jako by vznikl ve fantazii Franze Kafky. Je však pravdivý a při veškeré své neuvěřitelnosti je pouze marginální ilustrací šílenství, které donedávna neomezeně vládlo ve střední a východní Evropě.

Před dvanácti lety byla slečna Meachamová na návštěvě u své přítelkyně v Brně a tam vyslechla životní příběh jednoho středoevropského dítěte naší doby.

Ivan Blatný se narodil rok po první světové válce, jako mladý muž prožil nacistickou okupaci a druhou světovou válku, pak se nadechl k životu – a musel zadržet dech, neboť přišel „vítězný únor“. Náhodou byl o málo později s delegací československých spisovatelů v Británii a rozhodl se zde zůstat. Ve vysílání BBC to odůvodnil takto: kultura v Československu upadá, básníci jsou nuceni psát jenom optimistické nesmysly, komunistická strana zasahuje do uměleckého života i tvorby.

Byla to pravda, i když jenom část pravdy. V následujících čtyřiceti letech se mělo ukázat, že zásahy do umělecké tvorby jsou jenom okrajovou činností KSČ. Její kladivo dopadlo tak či onak na každého z patnácti milionů občanů země a její srp požal životy a existence nepřehledných zástupů. I kdyby to však Ivan Blatný v roce 1948 mohl tušit, pravděpodobně by byl i přesto své rozhodnutí emigrovat odůvodnil stejně, stranickým atentátem na literaturu. Neboť jediným smyslem jeho života byla poezie, bez ní tak jako tak nemohl existovat. Další desítky let, až do dneška, existuje vlastně jenom prostřednictvím poezie…

Ve své druhé básnické sbírce vyjádřil třiadvacetiletý Blatný svůj existenciální pocit takto:

Živote malých nepříjemných příhod Ztracených klíčů hádek jednání s úřady Deštivý živote s průvodem listonošů nesoucích předvolání.

To bylo uprostřed největší války světových dějin. Když skončila, ovládl i básníka nádherný pocit uvolnění a nových nedohledných obzorů, nad nimiž se klenula duha. Jeho čtvrtá sbírka (nepočítáme-li dvě knížky pro děti), kterou vydal roku 1947 jako osmadvacetiletý, je nadepsána Hledání přítomného času. Nenašel jej. Přítomný čas si místo toho našel Ivana Blatného.

Byl slaven jako nesporný kandidát na jedno z nejpřednějších míst na českém poetickém vrcholu. Když se však rozhodl zůstat v Británii, rozpoutal se nejprve zběsilý pokřik dovedně organizovaný novou „vedoucí silou“ země. Skupina pražských spisovatelů tehdy napsala ve svém prohlášení: „Blatného čin se jeví jako nízkost politická, básnická a lidská… jako dokonalá sebevražda někoho, komu jsme donedávna říkali český básník. Ivan Blatný od svého vstupu na cizí půdu navždy zemřel pro českou literaturu.“ Novináři říkali a psali totéž, jenom poněkud méně gramotně: „zrádce“, „nízký člověk“, „Jidáš“, „odrodilec“, „sketa“.

V řevu sdělovacích prostředků se jaksi vytratilo, že zločin básníka Blatného spočíval ve zcela nevinné skutečnosti: v tom, že se odmítl vrátit do země, kde s dobrým svědomím nemohl žít.

Po řevu následovalo mrtvé ticho. Orwellův román 1984 vyšel teprve krátce předtím a znalo ho jenom málo lidí, ale řada jeho non-persons ovšem už mnoho let živořila v Sovětském svazu. Ivan Blatný se stal jednou z prvních non-persons v Československu. Z veřejných knihoven zmizely jeho knihy, z dějin literatury a ze stránek časopisů bylo vymazáno jeho jméno, přestalo se o něm mluvit. Přestal existovat.

Starozákonní kletby, jež za ním byly zpočátku vysílány, jako by měly určující vliv na Blatného další osud. Jako by šlo o jakési komunistické woodoo. Zbaven kořenů, popliván a zatracen, nedokázal se přizpůsobit životním poměrům v cizí zemi. A navíc se mu začalo zdát, že ticho, jež se na něho sneslo po nadávkách, signalizuje cosi zlověstného. Snad únos zpět do Prahy, uvěznění, smrt. Citlivost a fantazie, tyto nepostradatelné vlastnosti básníka, se obrátily proti němu a nenašel se nikdo, kdo by se o tohoto bezbranného člověka postaral. Za necelé dva roky exilu v Británii se musel uchýlit do ústavu pro duševně choré.

Nad básníkem a člověkem Ivanem Blatným se zavřela voda.

Frances Meachamová vyslechla tento příběh s dojetím, ale nespokojila se jenom s povzdechem. Po návratu domů vedla jedna z jejích prvních cest do ipswichské nemocnice svátého Klementa. Požádala tam o rozhovor s pacientem Ivanem Blatným.

Umožnili jí ho, ale netajili se svou skepsí: „Nebude s vámi mluvit. Nekomunikuje skoro s nikým, jenom sedí a dívá se do prázdna. Nebo na obrazovku vypnutého televizoru.“

Zdálo se skutečně, že Ivan Blatný je pro tento svět už zcela ztracen. Nejenže nechtěl s nikým hovořit, ale nečekaná návštěva, tento rušivý prvek v šedivé rutině dní, probudila v jeho podvědomí hrůzy, jež ho před lety zahnaly do zdí ústavu. Život je neustálý monotónní koloběh nocí a dnů, pití čaje, polykání léků a nejasných vzpomínek. Vše, co se vymyká tomuto koloběhu, je hrozivé, nebezpečné, zkázonosné…

Jenže Frances Meachamová měla kromě soucitu také léta praxe zdravotní sestry, a tedy trpělivost a něhu, bez kterých se při jednání s nemocnými neobejdete. Po několika návštěvách se pacient Blatný začal měnit v člověka Ivana Blatného, ochotného uvěřit, že první osoba, která o něho projevuje za ta dlouhá léta zájem, to s ním myslí dobře. Ano, kdysi v ústavu psal, svěřil se nakonec slečně Meachamové. I teď si ještě někdy něco napíše potají na záchodě, když v ústavní ložnici zhasnou světlo a ostatní pacienti už spí. Ale ošetřovatelé jeho verše obvykle druhý den vyhodí. Co taky s nimi?

Docela na dně zásuvky, která obsahovala všechen jeho pozemský majetek, ležela složka popsaných papírů, jež nějak unikly hygienickým zákrokům ošetřovatelů. Ano, dá je do úschovy slečně Meachamové. Proč by nedal? Frances Meachamová odnesla rukopisy, uložila je doma do krabice a při další návštěvě přinesla Blatnému čisté papíry. „Ten člověk byl slavný básník,“ řekla na správě nemocnice. „Nevyhazujte nic, co napíše. A nemohl by dostat psací stroj?“ Z rukopisů dala udělat fotokopie, které poslala exilovému nakladatelství manželů Škvoreckých v Torontu.

„Myslel jsem, že Ivan Blatný je už dávno mrtvý,“ odepsal Josef Škvorecký obratem. „Básně, které jste mi poslala, jsou nádherné. Prosím, pošlete všechno, co napsal.“

A tak se stalo, že po jednatřiceti letech od vydání Blatného Hledání přítomného času vyšla v Kanadě jeho další básnická sbírka, Stará bydliště. Vůbec ne jako kuriozita. Jako zralá poezie nesmírné vnitřní síly, která patří k nejlepšímu, co bylo napsáno v Evropě druhé poloviny našeho století. Pořadatel výboru a současně velice náročný kritik Antonín Brousek označil Blatného verše za „jedny z nejlepších v celé moderní české lyrice, fascinující zjevení, ne-li zázrak“.

Z hlubin paměti se vynořil velký básník – nebo spíš byl vynořen, zásluhou staré anglické zdravotní sestry, která mimochodem nemluví česky a přiznává, že ve škole nenáviděla poezii.

Setkal jsem se s Ivanem Blatným poprvé v roce 1983. Zde je záznam o našem tehdejším setkání:

Z chodby nemocnice svátého Klementa v Ipswichi přišel malý přihrblý člověk, který se k této příležitosti oblékl do toho nejlepšího, co má. V ruce držel svazek snad padesáti popsaných listů papíru, které odevzdal Frances Meachamové. Ta je dá doma do igelitových sáčků, aby nezvlhly, a uloží je k ostatním tisícům stránek Blatného rukopisů do své garáže. Garáž slečny Meachamové je rozhodně nejpoetičtějším zařízením tohoto druhu v Británii.

Listuji Blatného produkcí posledních čtrnácti dnů: je to jakýsi deník básníka surrealisty, poetický záznam či komentář denních událostí, založený na apollinairovském volném pohybu myšlenky, na hudbě slov, na vzpomínkách, na útržcích rozhovoru a zvuků světa za oknem. Většina veršů je česká – a je to krystalicky čistá čeština, což je samo o sobě takřka nepochopitelné, když si člověk uvědomí, jak básník prožívá už více než polovinu svého života. Někdy se v básni objeví slovo, věta nebo i verš v angličtině, francouzštině či němčině.

Ukazováček Blatného pravé ruky je žlutý nikotinem až do černa. Karton cigaret není patrně tím nejvhodnějším dárkem básníkovi, ale Ivan Blatný z něho má očividnou radost. Kapesné není největší a kouření a fandění fotbalovému klubu Ipswich Town jsou vlastně jediné životní radosti, které mu nejsou odepřeny. „A někdy taky líbám dámám ruce, ale dál se nedostanu.“ usmívá se, jako by to byl výborný vtip.

Čtyřiašedesátiletý básník, který pětatřicet let prožil v ústavu pro duševně choré, se pak utká se slečnou Meachamovou v pokorném boji o to, kolik cigaret si vezme na pokoj.

Šedesát, dohodnou se nakonec. Zbytek mu Frances uloží a bude mu je dávat postupně.

„Oni tu někteří pacienti kradou.“ vysvětluje Ivan Blatný. „Hlavně cigarety a cukroví. A taky je tu jeden, kterého fascinují bílé nepopsané papíry stejně jako mne. Jak může, vezme mi je a začne po nich čmárat. Stejně jako já.“

A co ošetřovatelé? Vyhazují vám ještě i teď někdy vaše rukopisy?

„Jenom málokdy. Ale to nevadí, já zase napíšu jiné verše… O tom se snad vůbec nezmiňujte, vypadalo by to, že si stěžuju, a já si namouduši vůbec nestěžuju. Já jsem tady šťastný.“

Vím, že vedení nemocnice svátého Klementa by Blatného chtělo přeložit do rezidenčního hotelu v Clacton-on-Sea. Jeho stav se stabilizoval, nepotřebuje zvláštní lékařskou péči a v Clactonu navíc žije Frances Meachamová… A tak se uchýlím k neobratné diplomacii: „Nebyl byste ještě šťastnější jinde? Třeba tam, kde byste měl z okna výhled na moře?“

Poděšený pohled: „Ne, ne, rozhodně ne! Oni někdy říkají, že sem do St. Clement’s nepatřím a že mě převezou do Clactonu. Ale to by bylo hrozné. Tady jsou vysoké stromy, park, prostor…“

Prostor, „lunatic asylum“, blázince, jak zní hrubé označení instituce, v níž strávil většinu života, se mu stal skutečným azylem, bez onoho derogativního adjektiva. Ale právě jenom tento azyl, v ipswichské St. Clement’s. Každá změna je zlověstná, hrozivá.

„Dosud nejsem anglickým občanem.“ říká Blatný. „Kdyby mě deportovali… myslíte, že bych skončil ve vězení?“ Úzkostlivý pohled. Stará noční můra se opět vynořila z podvědomí.

„To je nesmysl. Vás si přece nikdo nemůže dovolit deportovat.“

„Doufejme…“

Neřekne, že před několika málo lety to vůbec nebyl nesmysl, ale reálné nebezpečí. Že tehdy někteří nevědomí lidé skutečně uvažovali o odsunu nemocného člověka bez státní příslušnosti do jeho rodné země. Naštěstí od tohoto šíleného nápadu brzo upustili. Úzkost však přetrvává: „O těch vyhozených verších opravdu nepište. Na těch nezáleží.“

„A na čem vlastně záleží?“

„Na poezii. Na životě jako takovém. Na tom, aby člověk byl schopen překonat depresi. Aby člověk nikdy neměl smutek.“

„Daří se vám to?“

„Ne vždycky. Dnes ano. To je nádherně, že jste přišli. Dnes jsem v sedmnáctém nebi.“

„V sedmnáctém? Vy je máte očíslovaná? Které je nejvyšší?“

„Maximum neexistuje.“ říká Ivan Blatný. „To konverguje k nekonečnu.“ zamyslí se a pak dodá: „Já mám rád život.“ Pauza a potom znovu: „Já mám rád život. A uvědomuju si, že nemohu spáchat sebevraždu. Smrtelná dávka luminalu je dvacet tablet, ale i kdybych se k nim dostal, na mne by to asi nepůsobilo. A skočit z nějaké vysoké budovy? To bych se mohl jenom roztříštit a přežít.“ Nová pauza. „Já mám rád život. Až ho přestanu mít rád, bylo by dobré, kdybych dostal eutanazii…“ Nejdelší pauza, ze všech a potom zčistajasna úsměv: „Zatím se hodlám řídit podle Shawovy hry Zpět k Metuzalémovi: dlouhý, dlouhý život.“

Předávám Blatnému obšírný esej o něm a o jeho poezii, který koluje v československém samizdatu. Starý básník je vzrušen: „Tak na mě nezapomněli… Když to znova a znova přepisují, jak říkáte, musejí mě mít přece rádi. Nikdo je k tomu nenutí… Přečtu si to hned dneska večer, až zhasnou světla. Půjdu na záchod, tam je klid.“ Náhle se zarazí: „Je to vlastně trapné, že z toho mám takovou radost. Vypadá to, jako bych byl megaloman, nemyslíte?“

„Nemyslím.“

„Ostatně,“ usmívá se už zase Ivan Blatný, „křesťané říkají, Miluj svého bližního, jako sebe samého To vlastně znamená, že sebeláska je nejvyšší stupeň lásky.“

Fotograf k němu napřáhl ruku s expozimetrem, aby změřil intenzitu světla v dosti tmavé místnosti. Blatný se podívá na přístroj a nahlas přečte jeho značku: „LUNASIX.“ A potom řekne:

„Expozimetr LUNASIX

by se měl používat jen při světle luny…“

Zárodek další básně? In the lunatic asylům?

Čtyřiašedesátiletý člověk, básník, jemuž se za nepředstavitelnou cenu podařilo stát se totálním básníkem, svrchovaným orgánem poezie, odchází zpět do svého azylu psát další verše své nekonečné životní básně. Pochroumané housle, které neztratily nádherný zvuk.

V ipswichské nemocnici svátého Klementa tryská poetický pramen, který trochu připomíná vnitřní monolog Jamese Joyceho. Také on byl emigrant, člověk mimo vlast. Neměl ovšem (a nepotřeboval) zdravotní sestru Frances Meachamovou, která nemá ráda poezii.

Takto živou výměnu názorů s Ivanem Blatným jsem pak v následujících sedmi letech nezažil ani jednou. Postupně se opět oddělil od okolního světa a jenom Frances Meachamové občas dovoluje vstup do svého soukromí. Bystřina jeho poezie však nevyschla. Poetická sopka dosud chrlí popel i démanty.

Před třemi lety vyšla u Škvoreckých druhá Blatného sbírka po dlouhém nuceném odmlčení, Pomocná škola v Bixley. Tisíce stránek jeho dosud neznámých rukopisů jsme převezli z poetické garáže slečny Meachamové do jedné z místností londýnského katolického střediska Velehrad. Tam trpělivě čekají na literární odborníky a nakladatelské redaktory, ale zejména na to, aby byly převezeny tam, kam patří, do pražského Památníku národního písemnictví. Teď už je to možné.

Básník žije v rezidenčním hotelu Edensor v pobřežním městečku Clacton-on-Sea; onen obávaný přesun se nakonec uskutečnil a Blatný odevzdaně přijal jeho nevyhnutelnost. Koneckonců vysoké stromy, park a prostor nemocnice svátého Klementa už pro něho tolik neznamenají. Je příliš slabý a příliš lhostejný na to, aby vyšel na krok ze svého pokoje.

Je snad osudovým znamením, že hotel Edensor stojí v clactonské ulici, která nese Orwellovo jméno?

21. prosince 1989 bylo Ivanovi Blatnému sedmdesát let. Nic neoslavoval. Napsal toho dne jako obvykle jenom další řádky své životní básně. Jediný dárek k narozeninám, na který reagoval kratičkým spontánním výbuchem radosti, byly zprávy o změnách v Československu, které mu koncem listopadu přinesla Frances Meachamová. Od té chvíle se k nim však už nevrátil ani slovem. Až do pondělka 19. března 1990.

Toho dne za ním přiběhla do clactonského rezidenčního hotelu Edensor Frances a celá bez dechu mu ukazovala kartu s městským znakem Londýna. Bylo na ní napsáno, že londýnský lord Mayor si „pokládá za čest pozvat Miss Frances Meacham na slavnostní oběd podávaný na počest Jeho Excelence Mr. Václava Havla, československého prezidenta“.

„Pozvali mě tam kvůli tobě, Ivane,“ řekla Blatnému.

„Takže ty ho uvidíš,“ řekl Blatný pomalu. A po chvíli dodal: „Rád bych mu něco poslal. Něco, z čeho by měl radost.“

„A co třeba tvé poslední básně?“

„Myslíš, že by ho zajímaly?“

„Samozřejmě! Je to přece tvůj kolega! Ví o tobě všechno!“

„Opravdu?“

Upřímně řečeno, jista si tím nebyla: prezidenti, předsedové vlád a politikové vůbec většinou básníky neznají. Tenhle prezident je ovšem muž od pera, dramatik…

Když si pak ve čtvrtek 22. března tiskla ve slavnostním sále Mansion House, v sídle londýnského starosty, před dvěma stovkami hostů ruku s Václavem Havlem, opustily Frances Meachamovou veškeré pochybnosti.

„Znal jsem a měl jsem rád verše Ivana Blatného mnoho let předtím, než on mohl vůbec zaslechnout mé jméno,“ řekl jí Havel. „A dobře vím taky o vašich zásluhách o pana Blatného a českou literaturu, slečno Meachamová. Mám velkou radost, že vás poznávám osobně.“

Frances mu předala Blatného dárek – čerstvý školní sešit plný nejnovějších veršů starého básníka, s tímto věnováním:

„Pane prezidente,

s jakou radostí ve svých sedmdesáti letech přijímám Vás jako veliké požehnání svobody našeho národa, které nám Pán Bůh seslal. Přestože zůstanu navždycky v Anglii, v zemi, kterou jsem se naučil milovat a která je mojí druhou matkou.

Ivan Blatný.“

Prezidenta to viditelně dojalo: „Povězte, prosím, panu Blatnému, že mu naprosto rozumím. A že mu ze srdce děkuju. Kopie tohoto rukopisu bude na mém stole, ale originál předám Památníku národního písemnictví. Kam se, doufám, brzo dostanou i všechny jeho ostatní rukopisy. A popřejte mu totéž, co přeju vám, slečno Meachamová, mnoho zdraví a štěstí.“

A potom čestný host londýnského lorda Mayora i ostatní hosté poobědvali řezy uzené kachny s avokádem, skotského lososa v šampaňské omáčce a Passion Fruit Charlotte. Orchestr pluku skotských gardistů jim k tomu zahrál Smetanovo Proč bychom se netěšili. A pak se Frances Meachamová vrátila do Clacton-on-Sea a hned z nádraží zašla do rezidenčního hotelu Edensor v Orwellově ulici. Jako prezidentský posel. Jako posel radosti.

The Independent, 24. března 1990

Post scriptum: Ivan Blatný odešel z tohoto světa 5. srpna 1990 v nemocnici v Ipswichi.

2. BRITSKÉ SITUACE

Královna

Šestého února 1952 se britská korunní princezna dívala v keňském národním parku z pozorovatelny na vysokém stromě na nosorožce u přírodního napajedla. V té chvíli přišla zpráva, že zemřel její otec král Jiří VI., a tak se dá říct, že ta mladá pětadvacetiletá žena se tenkrát vyšplhala na strom jako princezna a o hodinu později slezla jako královna Alžběta II. Teď, po čtyřiceti letech, je nejdéle vládnoucím monarchou na světě.

Vysvětlit Středoevropanům postavení královny ve zdejším systému je obtížné. Podle zákona je Alžběta II. zosobněním Británie, hlavou moci výkonné, soudní i zákonodárné, nejvyšší velitelkou ozbrojených sil a hlavou anglikánské církve. Má teoreticky všechny pravomoci absolutistického vladaře. Leč v průběhu britských dějin, které zdaleka nebyly idylické, došlo k absolutnímu odbourání absolutismu – a tak se teď zdvořile říká, že královna využívá svých pravomocí jenom se souhlasem svých ministrů. Řečeno nezdvořile, Alžběta II. je nejbezmocnější z mocných světových monarchů nebo nejmocnější z těch bezmocných.

Z praktického hlediska je monarchie zbytečný a přitom nesmírně nákladný přepych, který se vůbec nehodí do tržního hospodářství. Kdybych řekl, že užitná hodnota britské královské rodiny se rovná užitné hodnotě kytice květů, do níž investujete peníze pro estetický požitek – i to by kulhalo, protože royals většinou nejsou žádní Adonisové a Venuše. (Tedy s čestnou výjimkou princezny Diany, která se k nim přivdala.) Navzdory tomu však jeden průzkum veřejného mínění za druhým potvrzují, že nejméně šest z každých deseti dotázaných soudí, že bez královské rodiny by na tom Británie byla hůř. Téměř tři z každých čtyř dotázaných odpovídají, že až se Británie koncem tohoto roku 1992 stane součástí jednotného evropského trhu, bude monarchii potřebovat stejně nutně, jako ji potřebuje teď.

Ale k čemu ji vlastně potřebuje? Ptáte se – a přivádíte mne tím do rozpaků, protože odpověď na takovou otázku může být všechno jiné jen ne přísně logická. Pes bude patrně zakopán v síle tradice. Za posledních tisíc let byla kontinuita britské monarchie porušena jenom jednou. V období 1649 až 1660 se stala Anglie na pouhých jedenáct let republikou. Životní síla této instituce a její přizpůsobivost novým situacím jsou něco až neuvěřitelného. Z hlediska většiny britských poddaných se však jeví jako nehybná tvrz, o kterou se rozbíjejí vlny dnešního bouřlivě se měnícího světa. Jako tvrz jistoty.

Nejde však o žádnou slepou víru v pomazanou vladařku. Prostý Brit se už dávno povýšil na arbitra v oboru dobré pověsti celé královské rodiny a na tvrdého kritika nepravostí, kterých se dopouštějí její členové. Tepe je výčitkami a dělá si z nich legraci. Trestný čin urážky majestátu je v dnešní Británii prakticky neznámý pojem.

Téměř polovina dotázaných v nejnovějším průzkumu veřejného mínění prohlásila, že v poslední době nejvíc poškodila pověst monarchie vévodkyně z Yorku, manželka prince Andrewa. Jakýmsi nedopatřením se totiž dostaly na veřejnost fotografie, na nichž se v nepřítomnosti manžela objímá s jistým playboyem z Texasu. A v úterý Brity rozzlobil dokonce i jejich miláček, princezna Diana, která prodala svého jaguára a koupila německý mercedes. Vládní i opoziční poslanci se shodli, že se tím zrovna neprojevila jako vlastenka, a jeden se dokonce vyjádřil, že tou koupí plivla do tváře britským výrobcům automobilů.

Sama královna má pozici dobrou. Lidé jí vyčítají nanejvýš to, že má nemožný vkus, pokud jde o šaty a především o klobouky. A tři čtvrtiny poddaných ovšem soudí, že by měla platit daně jako každý jiný. Alžběta n. a její dvůr na takové výzvy nereagují. Vědí totiž, že ústupek v daních by uvedl do pohybu vrcholně nebezpečnou lavinu: berní úřad by měl jako na dlani celou královninu finanční situaci – stejně jako zná intimity všech ostatních obyvatel Spojeného království, to by se neutajilo a lid by se zbytečně naštval. Konkrétní cifry by nepochybně vzbudily poprask. Občasné obecné konstatování, že britská královna je jednou z nejbohatších žen na světě, je daleko přijatelnější a může dokonce vzbuzovat pocity národní hrdosti.

Nejvíc škody v současné době dělají královně její potomci a jejich občasné návaly snobismu nebo manželské skandály. Nejstarší syn, následník trůnu Charles, je ke své krásné ženě Dianě očividně chladný a snaží se s ní být co nejméně. Princezna Anna se rozvedla a manželství druhého syna Andrewa je na rozpadnutí. Nejmladší syn Edward se dosud nerozvedl, protože se ještě neoženil, a tak se o něm pro změnu trousí nepotvrzené pověsti, že je homosexuální.

Z jednoho televizního pořadu dostala Alžběta II. k jubileu své vlády toto blahopřání: „Vaše Veličenstvo, někteří lidé tvrdí, že byste měla platit daně. Já s tím nesouhlasím. Myslím, že jste pro Británii udělala dost už tím, že jste přivedla na svět princeznu Annu a prince Charlese, Andrewa a Edwarda. Vlastně myslím, ma’am, že jste to přehnala. Tolik jste toho snad ani dělat nemusela.“

8. února 1992

Čekání

Princ Charles má v britském systému přidělenou jedinou roli: čekat, až se uvolní britský trůn a nadejde okamžik jeho korunovace. Pak se stane králem s vysloveně formálními a ceremoniálními plnými mocemi. Pak, stejně jako teď, nebude smět zaujímat politická stanoviska. Pouze jednou za rok bude moci – jako dnes jeho matka Alžběta II. – po trojím zaklepání vstoupit na půdu parlamentu a přečíst tam vládní program, který mu napíše ministerský předseda. A jinak bude – stejně jako teď – klást základní kameny, otvírat sirotčince, nemocnice a kulturní střediska a jezdit na státní návštěvy. Stane se hlavou rozvětvené královské rodiny, která je v očích části zahraniční veřejnosti a britské ultralevice klasickým příkladem parazita na těle společnosti.

Z ryze racionálního hlediska je to logický názor. Jenže politika se nedá redukovat na pouhou racionalitu. Je to konglomerát rozumových, citových a tradicionálních přístupů k věci, jehož výslednice je často překvapující: dokonce i většina britských socialistů jsou monarchisté. A kdybych měl identifikovat nejdůležitější námitku britské veřejnosti proti vzniku Spojených států evropských, pak bych určitě uvedl její obavu, že by to byl konec britské monarchie.

V těchto postojích hraje jistě velkou roli tradice, ale nejenom ona. I tradice se totiž mění, a právě tato se v Británii změnila k nepoznání. Například kdysi hrdelní zločin urážky majestátu přestal fakticky existovat. Celá královská rodina je dnes otevřena ostré kritice poddaných i sdělovacích prostředků. Co však nezmizelo, jsou pocity, že královské rodiny je možné se zachytit ve chvílích beznaděje. Že je mostem mezi zdánlivě idylickou minulostí a komplikovaným dneškem, jakýmsi ostrovem klidu a jistoty.

To opět z rozumového hlediska může právě připadat pošetilé. Ale dnešní Češi a Slováci si nad tím třeba položí otázku, co je lepší: takováto naivní víra – či naprostá nepřítomnost víry, protože tradice, z nichž by mohla pramenit, u nás komunistický režim plánovitě a totálně zničil a rozkotal. Co je tedy lepší: pošetilost, nebo cynismus?

Důležité však je také to, že členové britské královské rodiny se už dávno nespokojují s pouhou zděděnou výjimečností. Když se podíváme na čtyři děti Alžběty II., zjistíme, že: princezna Anna hraje významnou roli v řadě světových ekologických a sociálních iniciativ. Princ Andrew je aktivním pilotem vrtulníku v královském námořnictvu. Nejmladší princ Edward je činný v britském divadelnictví. A následník trůnu princ Charles se naprosto programově nespokojuje s pouhým čekáním na korunovaci. Za své postavení platí tím, že je mu upřeno jedno základní občanské právo – účastnit se na denním stranicko-politickém životě své země. Vynahrazuje si to aktivní účastí na životě, abych tak řekl, obecném. Před několika lety třeba značně zkomplikoval život britským architektům, schvalovacím komisím a zejména stavebním spekulantům, jejichž architektonickým ideálem je posázet drahé pozemky v centru Londýna co nejvyššími mrakodrapy. Před televizními kamerami se projel po Temži a konkrétně ukázal divákům dobré i otřesné příklady výstavby v hlavním městě. Ohlas nebyl jednoznačný, protože Charles má v architektuře výrazně viktoriánský vkus, ale to hlavní se mu podařilo. Svým vlivem zamezil nejhorším zvěrstvům a vzbudil zájem veřejnosti o tvář Londýna. ~

Princ Charles rovněž založil nadaci na pomoc mladým britským podnikatelům a každoročně osobně udílí ceny za výjimečné výkony na tomto poli. A před čtrnácti dny se tvrdě obul do britského školství, když prohlásil mimo jiné: „Je téměř neuvěřitelné, že v Shakespearově zemi opouští každé sedmé dítě základní školu jako funkčně negramotné.“ Vřava nad touto zničující kritikou se ještě neuklidnila a princ z Walesu už má mezitím za sebou cestu do Brazílie a bezprostředně před sebou návštěvu Československa.

Bude to návštěva, s kterou se naši novináři rozhodně nebudou moci vyrovnat starou frází, že Václav Havel „s ním setrval v delším srdečném rozhovoru“. Princ Charles k nám totiž kromě své pohledné ženy Diany přiveze asi třicet významných západních podnikatelů a z jeho iniciativy proběhne v Praze a Bratislavě několik setkání s jejich československými protějšky. Účelem setkání bude sice podpora naší těžce se rodící tržní ekonomice, ale nikoli za každou cenu. Bude se mluvit o tom, jak se tržní podnikání musí vyrovnat s naším zničeným životním prostředím, zejména v severních Čechách, o tom, jak zlidštit privatizaci a co dělat s jejími společenskými důsledky, zvlášť s nezaměstnaností, o rozvoji turistiky, která by současně neničila přírodu, a konečně o výchově našich podnikatelů.

Princ z Walesu se tedy nehodlá spokojit jen se slavnostními recepcemi, ale je připraven i mluvit do našich vnitřních záležitostí. Nevím, jak vy, ale já takovýto způsob vměšování velice oceňuji a vítám.

30. dubna 1991

Královská boule

Tuto středu si jedna britská matinka odvážela z londýnské nemocnice v Great Ormond Street malého osmiletého synáčka s velkou boulí nad levým okem. V nemocnici strávil dva dny a doktoři mu tam za tu dobu spravili prasklou lebku. V pondělí odpoledne hrál totiž ve škole se spolužáky golf a jeden kamarád se místo do bílého míčku strefil golfovou holí do jeho hlavy. Byla to nehoda, jejímž nejbližším československým adekvátem by asi byla zlomená noha při školním fotbalovém zápase. Jinými slovy šlo v podstatě o nehodu dosti banální. Přesto o ní byly v Británii tento týden potištěny hektary novinového papíru a zdejší rozhlas a televize jí věnovaly celé hodiny vysílacího času. To proto, že malý chlapeček s velkou boulí se jmenuje plným jménem William Arthur Philip Louis z Walesu, obecně se mu říká princ William nebo prostě Wils, a je v řadě čekatelů na britský trůn na druhém místě. Hned za svým otcem princem Charlesem. Asi nepotřebuji dodávat, že jeho matkou je princezna Diana.

Fascinaci královskou rodinou, která při této příležitosti opět zachvátila celou britskou veřejnost, hrdinně čelil pouze londýnský deník The Independent. Zatímco všechny ostatní noviny se předháněly v dohadech, jaké hrůzné následky ta náhodná rána do hlavy může mít, Independent se ve svém úterním vydání omezil na jednovětou informaci na třetí stránce, kterou tu ocituji doslova:

„Princ William, starší syn prince a princezny z Walesu, se podrobil v nemocnici v Great Ormond Street operaci za účelem nápravy prasklé čelní kosti poté, co byl ve škole náhodně udeřen golfovou holí.“

Tečka. Nic víc a nic méně. Ve středu následovala tato druhá věta: „Lékaři v dětské nemocnici ve středním Londýně jsou údajně spokojeni s pokrokem, který se projevil u prince Williama po operaci jeho prasklé lebky.“

A opět tečka. Úplně nejvíc místa, a zatím naposledy, věnoval Independent Williamovi při propuštění z nemocnice: tři malé odstavečky na stránce číslo dvě. Konstatovalo se v nich, že s klukem je všechno v pořádku a že rána do hlavy nebude mít následky.

Touto unikátní zdrženlivostí se Independent sice zapsal zlatým písmem do dějin britské žurnalistiky, ale obávám se, že většinu britských čtenářů neuspokojil. Ti dávali houfně přednost mnohomluvným úvahám, zda chudáku malému princovi hrozí zápal mozkových blan či padoucnice, chvále princezny Diany, že přespala dvě noci ve vedlejším nemocničním pokoji, a tvrdé kritice prince Charlese, že se věnoval svým povinnostem, jako by se nechumelilo, a syna v nemocnici navštívil za ty dva dny jenom třikrát nebo čtyřikrát.

Zvenčí možná vypadá tento zájem britské veřejnosti o princátko, které se stane britským králem – pokud vůbec – patrně nejdříve někdy po roce 2030, nepochopitelně přehnaný. Možná však lip pochopíte zdejší převládající postoj ke královské rodině a k osudu všech jejích příslušníků, když vám sdělím toto:

Předminulý týden uveřejnil ultralevý labouristický poslanec Tony Benn svůj návrh zákona o zásadních změnách britského systému, který ovšem se stoprocentní jistotou v Dolní sněmovně neprojde. Ideologický profil Tonyho Benna je takový, že by se nikdy nemohl stát členem Komunistické strany Čech a Moravy, protože je na něj příliš pravicová. Není tedy žádným překvapením, že ve svém návrhu doporučuje likvidaci britské královské rodiny. Protože píšeme rok 1991 a nikoli 1917, byla by to likvidace vrcholně humánní včetně štědré penze a několika hradních sídel. Nejzajímavější však je, čím pan Benn hodlá panovníka či panovnici nahradit: prezidentem Britské republiky, který by měl v zásadě stejná práva a povinnosti, jaké má dnes Alžběta II. Vlastně jediný rozdíl by byl, že by neměl na hlavě korunu a jeho titul by nebyl dědičný.

Jestliže tedy ani revolucionář typu Tonyho Benna není ve svých navrhovaných reformách schopen přeskočit svůj stín britského královského poddaného, pochopíte snad, že tím méně jsou toho schopni normální Britové. Všechno – snad jenom s výjimkou hrozících Spojených států evropských – ukazuje na to, že budoucnost britské monarchie je zajištěna.

Osobně lituji, že se tu zatím pečlivě tají jméno spolužáka, který se trefil golfovou holí do Williamovy hlavy. Dovedu si představit, co bude vykládat svým vnoučatům, až se z prince Williama jednou stane král William III. „Wils?“ bude říkat, „no ten je přece praštěný. Já osobně jsem ho praštil v roce 1991.“

8. června 1991

Manželství v akváriu

V Británii už několik let končí brzkým rozvodem šedesát až sedmdesát procent mladých manželství a psychologové mají plné ruce práce s vysvětlováním tohoto jevu. Je to vysvětlování obtížné, složité a často kontradikční. V minulých deseti dnech dokonce vytlačilo z prvních stránek britských novin i vše pronikající volební kampaň, neboť zdejší nejnovější manželský rozchod zasáhl královskou rodinu. Po šesti letech a dvou dcerách se rozpadlo soužití královnina druhorozeného syna prince Andrewa a jisté Sáry Fergusonové, kteří jsou od své svatby známi jako vévoda a vévodkyně z Yorku.

S manželstvím je to jako s fotbalem: všichni se cítíme povolanými odborníky. Prosím vás, abyste mou teorii, proč se tito Yorkové rozcházejí, brali v tomto smyslu. Naprosto si nedělám nárok na vědeckou přesnost a stát se manželským poradcem nepatří mezi mé ambice. Leč na základě pečlivého prostudování věci dávám na přetřes toto:

Většina dívek si od útlého věku představuje, že je z otroctví jejich panenství jednou vysvobodí princ. Nikoli skutečný princ, pochopitelně, těch je v naší občanské společnosti citelný nedostatek, ale princ v přeneseném slova smyslu. Ten pravý. Ten, pro kterého jsem se narodila. Skutečný muž. Tyhle sny nemají nic společného ani se vzděláním, ani s všeobecnou inteligencí řečených dívek. Jsou to univerzální sny. A dívky bohužel až příliš často teprve po svatbě zjišťují, že na rozdíl od známé pohádky se jejich princ proměnil v žábu.

Vévodkyně z Yorku není žádný lumen, ale ani žádný primitiv. Je to živá extrovertní zrzka se sklonem k plnoštíhlé postavě, která jako Sára Fergusonová pracovala v jednom londýnském nakladatelství a ničím se nelišila od svých vrstevnic. Ve snaze najít svého prince se mužům vůbec nevyhýbala a všecko nasvědčovalo tomu, že až se vybouří, zakotví v bezpečném přístavu středostavovského manželství. Měla však smůlu, neboť v jejím případě se dostavil princ doopravdický. Byl pohledný a kromě zajištěného postavení, které automaticky vyplývalo z jeho titulu, měl i normální zaměstnání v královském námořnictvu. Obklopovala ho také aura válečného hrdiny, neboť se jako pilot vrtulníku zúčastnil války o Falklandské ostrovy. A navíc byl z bulvárního tisku znám pro svůj způsob života jako Randy Andy, tedy Rozpustilý Ondra. Sára Fergusonová dospěla k názoru, že ji potkalo něco naprosto mimořádného, a v tom se ostatně nemýlila. Slavnou svatbu ve Westminsterském opatství sledovala na televizních obrazovkách půlka světa a davy šílely, když se novomanželé na balkonu Buckinghamského paláce veřejně a dlouze políbili.

Pak nastaly všední manželské dny, pokud se ovšem v královské rodině dá o všednosti vůbec mluvit. Novomanžel je námořní pilot a Sára se musela vyrovnat s osudem všech námořnických žen, totiž že manžela uvidí jen velice zřídkakdy. Navíc ke svému překvapení zjistila, že Rozpustilý Ondra si rozpustilost představuje značně svérázně: své krátké návštěvy doma trávil nejraději na kanapi při sledování televize a videa, nebo před rodinou prchal na golfové hřiště. Bývalé nakladatelské redaktorce rovněž přišlo líto, že jediná literatura, o niž novomanžel projevuje zájem, jsou příručky o obsluze vrtulníků.

Tyhle banality samy o sobě stačí milionům novomanželek, aby aspoň potají začaly myslet na rozvod. Situace Sáry Fergusonové však byla podstatně komplikovanější. Na rozdíl od mnoha svých kolegyň má hodnou tchyni, ale královna Alžběta si upřímně řečeno může dovolit být hodná, když na buzerování snachy má stohlavý aparát. Úředníkům Buckinghamského paláce, kteří bdí nad tím, aby se příslušníci královské rodiny chovali královsky, se Sára od samého počátku nezamlouvala. Nebyla jim dost vycpaná, dost seriózní, na veřejnosti jednala příliš bezprostředně a dělala různé grimasy, které bulvární tisk okamžitě fotograficky dokumentoval a popularizoval. Měla sklon neřídit se protokolem a plácnout, co ji napadne. Pokud jde o oblékání, měla vkus řeznického psa, a dlouho si z toho nic nedělala. A tak dále. Ubohá vévodkyně z Yorku se ocitla mezi dvěma mlýnskými kameny. Na jedné straně kožený dvorní protokol a na druhé bulvární tisk, který škodolibě komentoval každé její uklouznutí. Žila ve skleněném akváriu, pod neustálým kritickým dohledem, skoro bez chvilky soukromí.

Méně silný charakter by pravděpodobně kapituloval a smířil se se zlatou klecí. Mám pocit, že skutečnost, že se s ní Sára Fergusonová nesmířila, hovoří značně v její prospěch.

28. března 1992

Parlament přijímá královnu

Méně informovaní turisté, kteří tuto středu sledovali na ulicích Londýna ceremoniál, jehož nádhera bledne jenom před ještě barvitějším ceremoniálem korunovačním, museli nabýt dojmu, že Británie je poslední evropskou absolutní monarchií. Navzdory tomu, že šlo o slavnostní zahájení nového zasedacího období parlamentu, tedy instituce v tomto století povýtce demokratické a plebejské, všechno se točilo kolem Jejího Veličenstva královny Alžběty II.

Trasa od Buckinghamského paláce přes Trafalgarské náměstí a ulici Whitehall až k budově parlamentu, obvykle přecpaná tisícovkami aut, byla vyklizena, aby se po ní mohla přesunout královna a její početný doprovod v kočárech tažených koňmi. Nad parlamentem zavlála královská zástava a z Hyde Parku a Toweru zněly pozdravné dělostřelecké salvy. Ve zvláštní místnosti, používané jen pro tento účel, byla královna oblečena do obřadního roucha z karmínového sametu zdobeného zlatem a lemovaného hermelínem. Na hlavu si nasadila jednu ze dvou britských královských korun – tu lehčí, vyrobenou pro korunovaci královny Viktorie roku 1838 – a v průvodu hýřícím všemi barvami se vydala takzvanou královskou galerií do Sněmovny lordů.

Češtině a slovenštině chybějí přesné výrazy pro překlad titulů desítek hodnostářů, kteří ji na této krátké cestě pěšky doprovázeli. Přeložím aspoň některé z nich doslova:

Sledovatel padacích mříží.

Podkoní Jejího Veličenstva.

Opatrovník královské apanáže.

Lord strážce tajné pečeti.

První komorná Jejího Veličenstva.

Několik kategorií dvorních dam.

Lord komoří.

Hodnostář zvaný Gold Stick, jehož titul může Neangličan neuctivě přeložit jako Zlatý klacek; ale slovo stick znamená mezi jiným také „žezlo“.

A tak dále, zdánlivě donekonečna.

Mezitím co jsme se kochali kouzlem anglických titulů, dospěl průvod do Sněmovny lordů, jejíž osazenstvo povstalo a podle pohlaví strnulo buď v předklonu, nebo v pukrleti. Také královna se letmo uklonila a pronesla pět předepsaných slov: „My Lords, pray be seated.“ „Mylordi, snažně prosím, posaďte se.“ A sama šla příkladem vstříc, neboť si sedla na památeční trůn, jehož poprvé použila opět královna Viktorie v roce 1847.

Tak. Dá se říct, že usednutím královny na trůn ve Sněmovně lordů skončil triumf britské monarchie, neboť vše, co ve středu jako ostatně každý rok následovalo, se dá označit za sérii jedné rafinované urážky majestátu za druhou.

Tady musím vsunout nutnou historickou informaci. Britský parlament se vyvinul z královské rady, která původně sestávala z lordů, soudců a ministrů. Plebejskou Dolní sněmovnu nebral panovník nejdřív vůbec na vědomí. Její moc však postupem let rostla, což vedlo k řadě konfliktů s králi, jež vyvrcholily v době občanské války v letech 1642 až 49. Od té doby si už králové a královny Dolní sněmovnu nemohli dovolit ignorovat.

Čímž se vracím k líčení středečního ceremoniálu. Královna Alžběta H. sedí na trůně ve Sněmovně lordů a měla by začít svou řeč. Hlavní posluchači však dosud chybějí. Poslanci Dolní sněmovny, kteří jsou dnes v Británii zdaleka nejdůležitější, se shromáždili ve vlastním zasedacím sále a je nutno je nějak dopravit ke královně. Alžběta II. tedy dá pokyn lordu komořímu a ten pozdvihne svou bílou maršálskou hůl. To je znamení pro hodnostáře, který se plným titulem jmenuje The Gentleman Usher of the Black Rod – doslova „Gentleman opatrovatel černé hole“. Ten se doprovázen dvěma policejními úředníky a dveřníkem Sněmovny lordů vydá pomalým slavnostním krokem k Dolní sněmovně.

Její dveře jsou otevřeny – „Černá hůl“ tedy bude zřejmě schopen splnit své zvací poslání bez jakýchkoli komplikací – už se blíží ke dveřím ale v té chvíli PRÁSK! Dveře se demonstrativně přibouchly královskému poslu před nosem. Co dělat? „Černá hůl“ pozdvihne svou černou hůl a ŤUK, ŤUK, ŤUK – třikrát zaklepá.

Ceremoniář Dolní sněmovny se nejdříve opatrně podíval špehýrkou, zda je to opravdu královský posel, a teprve pak otevřel. „Černá hůl“ vstoupil, poklonil se plebejcům a pronesl: „The Queen commands this honourable House to attend Her Majesty immediately in the House of Peers.“ „Královna nařizuje této ctěné sněmovně, aby se okamžitě dostavila k Jejímu Veličenstvu ve Sněmovně lordů.“

Prostřednictvím televize pak měla celá Británie každoroční potěšení sledovat, jak Dolní sněmovna tohoto takzvaného nařízení uposlechla. Margaret Thatcherová s vůdcem opozice Nealem Kinnockem po boku a následovaná všemi poslanci se odebrala do Sněmovny lordů vyslechnout řeč, kterou sice přednáší královna, ale kterou jí napsala ona. Ani sama královna do této chvíle možná dost dobře neví, co bude číst, protože obsah její řeči znají jenom členové kabinetu.

Vláda jejími ústy oznamuje, co hodlá v příštím roce předložit parlamentu k rozhodnutí, a jako by tohoto pokoření nebylo dost, nakonec je královna nucena přednést tuto předepsanou formuli: „Budou vám předložena i další opatření.“ To znamená, že dává oficiální placet ministerské předsedkyni předložit parlamentu, cokoli se jí zamane.

Pokoření britského suveréna je sice maskováno tím, že lord komoří předává královně text její údajné řeči v pokleku a že poté, ač tělnatý, couvá, ale všichni chápou, že to je jenom divadlo. Královna se potom ve svém kočáru vrátí do Buckinghamského paláce srdečně pozdravována po cestě tisíci svými poddanými, leč její role v britském demokratickém systému tím vlastně na celý rok skončila. Od této chvíle má opět hlavní a rozhodující slovo vláda a Dolní sněmovna.

10. listopadu 1990

Jak nemá mluvit matka

Britský parlament je nejstarší na světě a je tedy po právu nazýván matkou všech ostatních. Ano, matkou, neboť ačkoli v češtině a slovenštině je slovo „parlament“ vysloveně rodu mužského, anglicky mluvící svět v něm cítí feminitu. Snad proto, že má mateřsky pečovat o blaho všech.

Nicméně zákony, které k tomuto blahu mají mířit, se ve všech parlamentech kromě reálně-socialistických rodí v diskusích, a ty se většinou vůbec nevyznačují ženskou jemností. Právě naopak.

V análech britské Dolní sněmovny jsem objevil, že poslanec za hrabství Sussex jménem John Fuller roku 1810 při zasedání „tropil výtržnosti, používal hrubých nadávek a vůbec se dopouštěl porušování veřejného pořádku“. Jednání bylo kvůli němu přerušeno, a když znova začalo, poslanec Fuller se omluvil. „Jeho omluva však vyzněla ještě ostudněji, neboť při ní opakoval sprostá slova a trval na nich.“ Přivolaným členům parlamentní stráže se podařilo bránícího se poslance vynést z jednací síně, avšak až poté, co „ztropil značný povyk a dopustil se bezpříkladných urážek“, strávil noc v šatlavě a druhý den ho speaker veřejně pokáral. Jako polehčující okolnost však uvedl, že ctihodný John Fuller byl „v situaci, v níž nemohl plně zhodnotit nevhodnost svého chování“.

Ale i střízliví britští poslanci se v žáru diskusí navzájem častovali – a dosud častují – výrazy, které jsou opakem lichocení. Už v první polovině minulého století tedy odpovědní činitelé uznali za vhodné zveřejnit pravidla parlamentního chování. V jejich první verzi z roku 1844 se praví: „Používání střídmého a uhlazeného jazyka je nejvíce žádoucí, když člen Dolní sněmovny diskutuje o názorech a chování svých oponentů.“ Toto základní ustanovení platí s malou obměnou dosud. Dnes ovšem zní uvedená věta takto: „Používání parlamentárního jazyka je nejvíce žádoucí, když člen Dolní sněmovny diskutuje o názorech a chování svých oponentů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje Británie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.