PAVLA JAZAIRIOVÁ

JINÁ AFRIKA

Radioservis

© Pavla Jazairiová 2008

© photo Jiří Hůla 2008

© photo Robert Bazika 2008

© photo Michal Vallo 2008

© photo Miroslav Šnejdar 2008

ISBN 978-80-86212-64-7

PÍSEČNÝ MRAK

VZPOMÍNKA

Chtěla jsem se vrátit do západní Afriky.

Země je rudá, stromy obrovské, řeka Niger má světle modrou barvu, plavou v ní hroši a bezpočet ryb. Vesnice tvoří shluk malých statečků a sýpek z hlíny, slaměné střechy svítí jak stříbro.

Za měsíčních nocí děvčata tančí na návsi. Jsou pružná, silná a skáčou vysoko.

Teplý večer ve městě osvětleném barevnými světly. Lidé sedí venku, pod vysokými stromy. Nabírají jídlo z jedné mísy a zvou mě: „Pojď jíst.“

Pěstují bavlnu. Tkají dlouhé pruhy látky, které sešívají. Pletou barevné rohože, jemné a hladké na dotek. Pálené hrnce mají barvu hlíny, tykvicovité nádoby kalebasy působí úhledně a čistě.

Pastevci kmene Fulbé-Bororo, štíhlí a skoro nazí, ženou savanou obrovská stáda krav zebu s hrbem v zátylku.

Ženy fulbských obchodníků z města Mopti se zdobí obrovskými náušnicemi ze zlatého plechu stočeného jako vrtule.

Chtěla jsem se vrátit do Bamaka, do hospody U krokodýla, kde na roštu velkém jak dvůr pečou maso. Chtěla jsem zase spát v moskytiéře zavěšené na stromě a ráno slyšet zpěv hrdličky. Stýskalo se mi po západní Africe, kterou jsem neviděla dvacet let. Je pravda, že jsem mezitím byla například v Keni. Ženy tam nosily odloženou evropskou konfekci a ukazovaly hubená lýtka. Narovnané vlasy jim trčely jak dráty. Také v Zimbabwe nebo v JAR jsem nenašla tu Afriku, kterou jsem měla za pravou. Chtěla jsem se vrátit do Mali, kde se lidé oblékají do nařasených škrobených látek, děti se učí slabikovat korán a vzpomínka na staré mocné říše dosud nezanikla. Když někdejší vládci putovali do Mekky, měli i jejich psi zlaté rolničky. Vzpomínám na barvy západní Afriky, na baobaby, na silnou vůni přírody.

VÍZA DO AFRIKY

Mali, Burkina Faso, Niger. Když jsem v osmdesátých letech do těchto zemí jezdila, vyřizovala jsem si víza v Paříži. Senegalci mi vízum odmítli – nepouštěli k sobě lidi z Východu – a tato nevraživost trvá dál.

Je fakt, že v posledních letech Česká republika zrušila své zastoupení ve většině afrických zemí včetně Senegalu.

Proč tolik vzájemného chladu? Patrně nestojíme o africké běžence a Afričané přijímají protiopatření. Zkrátka k získání senegalského víza potřebuje našinec buď pozvání, nebo zajištěný hotel. Také potvrzení o pojištění, výpis z účtu a mnoho dalších dokladů.

Senegalská víza jsem nakonec obstarala v Londýně. Místo dvouměsíčního pobytu jsme dostali patnáct dní. Víza do Mali nám v Berlíně obstaral rozhlasový kolega. Očkování proti žluté zimnici, antimalarika, vysoké výdaje… Nedala jsem se odradit, přestože i cena letenek byla odstrašující.

Proč jsou lety do Afriky tak drahé? Nebo jsem tak neobratná?

O výlet do Afriky měl zájem i významný český umělec Jan Švankmajer. Byla jsem polichocena, ale znamenalo to, že musím cestovat jinak, než jsme s Jiřím Hůlou (jezdíme spolu patnáct let) zvyklí.

PRONAJMOUT SI VŮZ

Do Afriky jsem jela autem několikrát – přes Evropu a Saharu. Odměnou za motorické starosti byla nezávislost. Mohli jsme zastavit, vybočit z cesty, tábořit. V několika případech jsme na konci cesty auto prodali a vydělali peníze. Ovšem, Alžírsko je od devadesátých let neprůjezdné a pan Švankmajer měl málo času.

Obyčejně se Afrikou jezdí v dodávkách, na korbách náklaďáků a podobně. Je to drahé a nebezpečné – přetížené prastaré vozy nemají brzdy. Lidé se tlačí na dřevěných lavicích, cestují s kozami, s ovcemi. Auto nevyjede, pokud se nesejde dost cestujících. Někdy to trvá celé dny. K tomu prach pisty, policejní kontroly (a vydírání).

Ale když má člověk dost energie, užívá si to.

Tentokrát jsem měla strach.

Pronajali jsme si tedy auto – za slušnou cenu, přesto velmi draze.

Bylo proto třeba využít každého dne, nikde se nezdržovat, spěchat. Bohužel!

TUBABU V DAKARU

Na Silvestra roku 2006 jsme letěli do Dakaru, hlavního města Senegalu.

Dakar, africká Paříž! Pověst velkoměsta! Na pozadí moře stavby ze skla a oceli, demokracie a veselý noční život!

Žil tu první senegalský prezident Leopold Sedar Senghor, spisovatel a akademik. Psal básně, vytvořil hnutí Negritude – Černošství. Za ženu měl Francouzku. Byl to elegantní muž, nosil obleky šité na míru a brýle se zlatou obroučkou.

V Africe platí, že vzhled je měřítkem úspěchu. Snad proto, že v tropických zemích se žije venku, na ulici. Z hliněného domečku, bez tekoucí vody i elektřiny, vyleze pán jak z cukru, v naškrobeném světle růžovém vyšívaném bubu – rouchu, pod kterým jsou ještě kalhoty. Manželka všechno vyžehlila žehličkou na dřevěné uhlí a pyšně pozoruje výsledek.

Muž v letadle má třídílný oblek, boty z krokodýlí kůže a hezky voní. Jeho žena se nakrucuje v přiléhavých kalhotách, pásek a boty má pokryté cvočky. U kontroly se musí zout, vyházeli jí kosmetiku. Vlasy má narovnané, ale řasy africké, jak natočené kulmou.

Někteří černí si vezou bílé ženy a smíšené děti, ostatní na to hledí s nevraživostí.

Co na mě v Dakaru pozdě večer čeká? Chtěla bych s Afričany mluvit, ale oni se tváří chladně a nepřístupně.

Čekají na nás veksláci a zlodějský taxík. Průvodce po Senegalu varuje před taxikáři, kteří bezradného turistu místo do hotelu odvezou na odlehlé místo, kde ho oberou a nechají napospas osudu.

Pan Švankmajer projevil údiv, proč domorodci bohaté cizince při výstupu z letiště rovnou neoškubou a nepošlou zpět.

Objednaný hotel blízko letiště je méně zchátralý než okolní stavby, ubytování stojí 60 eur. Rusové tam právě vítají půlnoc, v televizi – na pozadí Kremlu – mluví prezident Putin. Rusové pijí, křičí, tančí s africkými servírkami. Nepoznám, co jsou zač. Turisté? Obchodníci? Koupili si celý bufet, rozradostnělé servírky nám něco z toho přebytku prodaly a ještě víc darovaly. Druhý den jedeme s recepčním do města. Ulice jsou prázdné a obchody zavřené. Souběžně s Novým rokem slaví muslimové den velké oběti, Velký svátek – Id al kabír, v Africe se Jmenuje Tabaski. (Je pozoruhodné, že slovo „tabaski“ je odvozeno z řeckého názvu pro Velikonoce: „Ta Pascha“! Jakými cestami se tam to slovo dostalo?) Oběťmi jsou ovce, všude vidím stopy po zabíjení, krev, krvavé kosti, ovčí hlavy, stažené kůže. Prázdné zaprášené ulice. Samozvaný průvodce Ali říká, že věří v boha. Pracuje v hospodě u zlého Libanonce. Šéf ho donutil přijít do práce, ale podnik dosud neotevřel, asi vyspává nebo se baví. Ali je sluha, na kterém nezáleží, tak ať čeká! Kluka to ponižuje, ale bránit se prý nemůže, tu práci potřebuje. V Dakaru jsou Libanonci všemocní. „Libanonská mafie,“ stěžuje si plačtivě. Dakar. Zašlé koloniální budovy, Náměstí nezávislosti s parčíkem, kde se v igelitových sáčcích válí opilci nebo bezdomovci. Několik lidí spěchá zřejmě na oběd. Jsou oblečeni do svátečního: bubu z lesklého pogumovaného damašku, okrová nebo temně modrá barva, která barví kůži – indigo. Matrona a její krásná dcera, vlasy spletené do copánků.

Na trhu pro bělochy otevřeli trhovci dva Stánky.

„Ve všední den se prodíráš davem, lidí jako komárů, zloději číhají a dorážejí,“ říká Ali. A pak už jen fňuká, žadoní, vydírá.

Máme hlad. Hospoda jak doupě, majitel v podřepu u ohně vaří vodu a vyrábí bílou kávu. Bageta, margarín, kus taveného sýra. Na dvorku smetí, kámen, na který se stoupne a kolem je naděláno – to je záchod. Čerstvě stáhnuté ovčí kůže páchnou smrtí.

Mládenec s velkou pletenou čepicí sekty rastafari (stejně jako Bob Marley si nestříhá vlasy) se slitoval. Zastavuje dalšího předraženého taxíka, ale prý je to velmi levné, protože taxikář patří do stejného náboženského bratrstva jako on. Potom nám vlasáč nabízí průvodcovské služby, tentokrát po celém Senegalu, k tomu výměnu peněz, a kdybychom měli zájem, i mladé dívky nebo chlapce k volnému použití. Tak to prý v Dakaru chodí.

Jsme běloši, tady se nám říká tubabu. To slovo je prý odvozené z arabštiny a znamená „doktor“. Ale má hanlivý význam.

NEJCHUDŠÍ ZEMĚ SVĚTA

Letadlo Air Senegal letí bez problémů, pilot oznamuje: „V Bamaku je zataženo, nad městem leží písečný mrak.“

Na letišti čeká vysoký hezký chlapík – míšenec – a mluví česky. Je to český honorární konzul, pan Kané. Přijel s matkou Miladou a matčiným přítelem Froyem. Máme objednaný nocleh, ale Milada myslí, že bychom raději měli bydlet u nich. Bamakem protéká široká řeka Niger, po ulicích jezdí prastará omlácená auta. Fouká písečný vítr harmatán, město pokrývá smog a je trochu zima.

Rodina Kané bydlí pár kilometrů za Bamakem. Venkov. Kvetou mangovníky, zem je rudá, ve vesnicích ženy roztloukají v hmoždířích zrní na večerní kaši.

Africká vesnice, páchnoucí smetiště – rovnají odpadky do hromad a pálí. Všude se válejí kůže z poražených ovcí.

Nahrubo postavené rodinné vilky rodiny Kané jsou z betonu. Bazén, zahrada, ve které žijí tři psi. To vše je obklopeno zdí. V salonu mají vánoční stromek z umělé hmoty. Milada přináší arašídové cukroví, tlačenku, šunku a jiné pochoutky, které vyrábí ona nebo Froy.

Panu Kané máme říkat Papa. Znamená to tatínek. V Africe často dítě dostává jméno (i přízvisko) po otci. Znala jsem malého chlapce, kterého oslovovali Hadž. Jeho dědeček navštívil Mekku.

Papa nám pronajal vůz a bude ho řídit. Na cestu vyjedeme, jen co v městě vyměníme peníze a na trhu nakoupíme. Konzervy, látky, plastové nádobí, kanystry, elektronika, látky, obnošené šatstvo, čarodějnické potřeby, turistické suvenýry – mají všechno. Zejména však záplavu levného zboží z Číny.

Smlouvá se na halíře. Překvapují mě vysoké ceny jídla – ovoce, zeleniny, mléka! Čím se živí? Rýží nebo prosnou kaší s omáčkou.

Město zdobí řeka, jinak Bamako působí nepřehledně, nevzhledně, vzduch je kalný smogem a pískem. Všudypřítomná reklama na francouzského mobilního operátora Orange, zchátralé stavby po Francouzích, otevřené kanály zanesené odpadem. Děti v šedých hadrech žebrají ve prospěch marabuta, světce, který je učí korán.

Roku 1806 tudy procházel skotský cestovatel Mungo Park. U řeky našel rybářskou vesnici a trh. Roku 1883 sem Francouzi přestěhovali své správní centrum z Kayes. Od získání nezávislosti v roce 1960 funguje Bamako jako hlavní město Mali, ale ještě roku 1968 Milada nepoznala, že tady nějaké město vůbec je.

Prvního malijského prezidenta Modibu Keitu okouzlil socialismus. Dosáhl toho, že rolníci přestali vyrábět pro trh. Nebylo jídlo ani peníze na dovoz jídla a čehokoliv. Zemi rdousil nedostatek, bída, inflace, černý trh, korupce.

Roku 1967 se Mali konečně vrátilo do pásma francouzského franku (i nyní má jeho měna paritu s eurem). Přesto se spolu s Čadem, Burkinou Faso a Beninem řadí mezi nejchudší země světa.

V Mali roste velmi kvalitní bavlna. Na jeho území jsou třetí největší ložiska zlata na světě.

Pokud jde o bavlnu, stejně jako ostatní rozvojové země závislé na půjčkách Mezinárodního světového fondu a Světové banky museli Malijci otevřít svůj trh konkurenci. Ale bavlny se ve světě pěstuje hodně a za lepších podmínek. Spojené státy (i Evropská unie) své pěstitele a vývoz zvýhodňují do té míry, že roku 2005 spadla cena bavlny na 55 amerických centů za libru.

Je-li cena bavlny nižší než 65 centů za libru, Afričané prodělávají. Roku 2004 ztratilo Mali na vývozu bavlny 43 milionů dolarů. Čím víc vypěstované bavlny, tím větší finanční ztráta.

K těžbě zlata nemá Mali potřebné vybavení. Své doly proto pronajímá cizincům za dvacet procent ze zisku (což je prý hodně).

Úroky třímiliardového mezinárodního dluhu stojí ročně 64 milionů dolarů (asi tolik také Malijci vynakládají na školství).

„Každý Malijec chce jen obchodovat,“ říká Papa, „protože si myslí, že tak nejrychleji vydělá peníze, a neví, co jiného by dělal. Většina lidí nic neumí, a kdo něco umí, stejně práci nenajde.“

Obchodovat! Drobní prodavači s čímkoliv, zprostředkovatelé a naháněči. Jak se ti lidé uživí? Na malijském trhu se dnes najde všechno, ale většina zboží je z dovozu. Na luxusní zboží (nová auta, elektronika) je dvacetiprocentní přirážka.

Nové banky, kanceláře a sídla různých společností, se blýskají okny a svítí ocelí, ale jen ve středu Bamaka. Bezvadná Air France otevírá na minutu přesně a vybírá vysoké poplatky. Národní aerolinky Air Mali („air peut-etre“ – možná poletí, možná ne) ještě existují. Před lety jsme už měli letenky, ale stroji upadlo kolo.

Dnes se taková věc přihodit nemůže, protože Mali – jak alespoň tvrdí Papa – už žádné letadlo nemá.

Kdysi roztomilé, dnes zdevastované vlakové nádraží postavili Francouzi – bufet, informace, toalety jak někde na francouzském venkově. Podle průvodce (Lonely planet z roku 2002) tenkrát jezdil vlak do města Kayes denně kromě středy a soboty. Kupodivu ten vlak ještě existuje, ale mívá prý několik dnů zpoždění. Na kopci nad řekou stojí luxusní prezidentský palác, u výjezdu z Bamaka se tyčí obrovská socha. Ruce se snaží zakrýt díry a trhliny – prý podobenství dnešní Afriky.

MOC A BOHATSTVÍ

V Mali vládne generál Ahmadu Turé, muž spojený s událostmi roku 1991. Tehdy vyšel v Bamaku do ulic dav a žádal demokratické změny. Následovaly stávky a další demonstrace. 17. března toho roku na příkaz prezidenta policie střílela a zabila sto padesát lidí. Armádě tenkrát velel generál Turé. Prezident byl zatčen a šedesát politiků bylo popraveno.

Turé ustanovil přechodnou vládu, ale už po roce vyhlásil svobodné volby. Vyhrál je Alfa Umar Konaré, vědec a spisovatel. V čele Mali stál deset let, přežil převrat a své protivníky nedal popravit, nýbrž je přibral do vlády. Zajímal se o venkov, nechal stavět silnice a školy. Byla to doba politické a ekonomické liberalizace a zároveň velkých potíží. Západoafrický frank (CFA) devalvoval o padesát procent. Kdo měl úspory, o polovinu z nich přišel. Po deseti letech – v duchu ústavy, kterou pomáhal vytvořit – prezident Konaré odstoupil. Na jeho místo nastoupil činorodý generál Turé.

Roku 1990 jsem v Mali jezdila po prašných pistách. V každé vesnici cvakaly stavy, na trhu se prodávalo místní zboží. Bamako vypadalo jak velká vesnice, a kdo něco potřeboval, musel dávat úplatky.

„S korupcí se nic nezměnilo,“ říká Papa. „S korupcí nikdo nepohne, proto se Afrika nemůže rozvíjet!“

Korupce! V sousední Burkině Faso po dobu pěti let (1982– 1987) vládl muž, který chtěl s úplatky skoncovat. Thomas Sankara. Horní Voltu přejmenoval na Burkinu Faso – Zemi poctivých lidí. Od funkcionářů vyžadoval skromný život. Ministrům snížil platy, nutil je obdělávat půdu. Pečoval o venkov, stavěl školy a zdravotní střediska. Během patnácti dnů bylo šedesát procent burkinských dětí naočkováno proti spalničkám, žluté zimnici a meningitidě. Stav hospodářství chudé Burkiny Faso se zlepšil a korupce skutečně ustoupila.

Sankara překážel – pro svůj fanatismus i pro své reformy. Zajídal se zejména místní elitě a cizím velmocím (Francii a Spojeným státům). Nebyl oblíbený ani u sousedů – vyhlásil Malijcům takzvanou válku chudých a poslal na ně tanky. Nedojely, protože Burkině Faso došel benzin.

Na konci roku 1987 provedla skupina mladých důstojníků puč. Sankaru odvezli za město a zastřelili.

Od té doby je u moci někdejší Sankarův druh i vrah Blaise Compaoré, výborně oblečený, Uhlazený frajer atletické postavy. Vyšívané bubu, ručně šité boty, hezká tvář, co se líbí ženám. Vzal si dceru někdejšího prezidenta Pobřeží slonoviny. Byl obviněn z účasti na ilegálním obchodu s liberijskými diamanty (krvavá válka v Libérii vypukla právě kvůli diamantům).

Diamanty v Libérii, měď v Kongu, lehká ropa v Nigérii. Kde je bohatství, tam teče krev.

Kvůli těžbě ropy (kterou v deltě Nigeru provozují nadnárodní koncerny) přišli na mizinu tamější zemědělci i rybáři. Krajina je zdevastovaná, o peníze z ropy se rvou různé klany, a kdo může, z Nigérie utíká – nejlépe do Evropy.

Mali má zlato. Ale příjem na hlavu vychází přibližně na jeden americký dolar denně. Víc než polovina mužů a dvě třetiny žen neumí číst a psát, snad každý Malijec trpí malárií a čtvrtina dětí se nedožije pěti let.

MILADA – AFRICKÁ MANŽELKA

Milada Kane, rozená Čubrdová. Kyprá dáma, černé kudrnaté vlasy, modré oči.

Když ráno vstáváme, Milada už je v práci a my máme na stole připravenou snídani: kávu, čaj, kakao, francouzský chleba, margarin, zavařeninu a tavený sýr. Blahobyt, jakému se v Mali těší střední třída.

Velká lednička v kuchyni je plná jídla, v salonu měkké pohovky, stolečky, křišťálové misky s bonbony, koberečky a dečky, velká televize s francouzskými programy.

„Malijská televize vysílá jen proslovy – k nevydržení!“ mávne rukou Milada. Roční vnouček Lukáš, syn Papy, šmejdí po koutech a strhává vázičky. Z obrázku se usmívá jiný vnouček, Mamadu.

„Ten je v Praze. Můj syn André ho má s Afričankou, která tam studuje. Mohli nám ho nechat. S Froyem hráli na různé nástroje, Mamadu ho miloval, říkal mu dědečku!“

Fotografie – rodiče, děti, Milada v různých životních etapách.

Narodila na Moravě z podivného spojení české ženy a eritrejského míšence. Prý si vždy připadala trochu divná. Nevěděla, že má i africkou krev. Vyšlo to najevo až později.

„Dědeček, otec mého otce, se nějak dostal do Rakouska, kde prodával kávu. Oženil se s Maďarkou a odjeli do Československa. Moje maminka o dědovi nic nevěděla, ale otcova sestra mi o něm vyprávěla. Také mi řekla, že za války se moji rodiče seznámili v koncentračním táboře v Dachau.“

Podle fotografie byl Miladin otec muž snědé, znepokojivé krásy. Jak se dostal do koncentračního tábora? Milada neví. Sloužil prý v cizinecké legii. A proč se v koncentráku ocitla Miladina matka? Další záhada. Tak či onak rodiče přežili a Milada se narodila na Moravě.

Když vyrostla, přihlásila se na zdravotnickou školu, pracovala jako zdravotnice a přitom studovala zubní techniku. Mladého Tiécuru Kaného potkala při studentské slavnosti 17. listopadu.

„Procházela jsem se s kamarádkou, on mě uviděl a myslel, že jsem cizinka – nejspíš nějaká míšenka, tak se s námi začal bavit. Když jsem přišla domů, maminka, které lidé už pověděli, že mě doprovázel černoch, řekla: To jsem věděla, ty to máš v krvi. Byla z toho strašně nešťastná. Tak jsem začala pátrat, co mám v krvi. Ale ona se mnou o tom odmítala mluvit – byla velmi přísná, ta moje maminka.“

„A co tatínek?“

„Já jsem tatínka neměla. Hned po tom koncentračním táboře byl kvůli nemoci internován v blázinci ve Šternberku. Měl progresivní paralýzu. V táboře na něm zkoušeli nějaké léky, asi to nevydržel. Zemřel, když jsem měla jedenáct roků, viděla jsem ho jen jednou a ještě za sklem… Byl agresivní, když za ním maminka jezdila, vždycky ho museli hlídat.“

Miladin budoucí manžel se nejdřív učil česky na jazykové škole v Holešově, pak ho poslali do Olomouce a odtud do Bratislavy na farmaceutickou fakultu. Byla to doba naší spolupráce s africkými zeměmi a Tiékura patřil mezi první Afričany, kteří přijeli do Československa studovat. Přijížděli nejen z Mali, také z Guineje, ze Senegalu, ze Súdánu, z Jordánska, z Kuby. V té době jich bylo mnoho.

Miladina známost trvala pět let.

Jen jsme spolu chodili, přátelili se, nic jsme spolu neměli, ale když už měl odjíždět, rozhodli jsme se, že se vezmeme. Aby nám to povolili, bylo nejlepší otěhotnět. Do Mali jsem odjela roku 1968, to už měl synek – Papa – rok. Manžel mi nic nemaloval narůžovo, naopak vykládal, že je to u nich skutečně drastické.

Když jsem tady v Bamaku vyšla z letadla, měla jsem pocit, jako bych dostala facku. Bylo to v dubnu a panovala tu strašná vedra. Měla jsem na sobě takový moderní bílý klobouček, bílé šaty, boty na podpatku, jenže tady chodí všichni zahalení. Připadala jsem si směšná. Hned jsem si ten klobouk z hlavy sundala, protože na mě koukali, jako kdyby přijela nějaká filmová hvězda.

První, čeho jsem si na letišti všimla, byly staré fotely, podložené konzervami od mléka. Strašné letiště: taková malinká čekárna – a v ní na mě nikdo nečekal. Poslala jsem telegram už dva týdny před svým příletem, ale oni ho nedostali. Měla jsem s sebou malého kluka a byla jsem těhotná. Bylo mi špatně, chtělo se mi pořád zvracet, tak na mě působilo to těhotenství, navíc to horko – no, bylo to něco strašného. Nemohla jsem se s nikým domluvit – nikdo nemluvil anglicky. Tak jsem jim ukazovala kartičku se jménem. To tu bylo respektované – manželův starší bratr vystudoval v Rusku agronomii a měl červený diplom, také jeho otec a strýc a otec tu byli velmi známí, byli to kováři, vyráběli pušky. Navíc všichni patřili k nějakému vznešenému kmeni. Zavolali tedy do jejich městečka Kulikoro, spojili se s manželovým bratrem nějakou vysílačkou, protože telefon v těch místech ještě neexistoval. Je to z Bamaka asi sedmdesát kilometrů, ale tenkrát tu ještě nebyly silnice, jen pisty.

Konečně pro mě přijeli. Pozvali mě, že se půjdeme najíst. Dojeli jsme do nějaké restaurace, trochu jsem se najedla, pak jsme vyjeli a já říkám: „Tak kdy už budeme v tom Bamaku? A oni říkali: Ne, my už jedeme do Kulikora, v Bamaku jsme jedli. Bamako jsem si představovala jako velké město, a byla to úplná díra!“

„A co tě čekalo v Kulikoru?“

„Rodina mě hezky přivítala, ale i tak jsem se zděsila. Manžel mi vyprávěl, že před každým jejich domem je předsíň, rodina bydlí pospolu, rodiče, bratři, ale každý že má vlastní dům. Já jsem si všechno představovala jako u nás – hezké domky se zahrádkami. Jenže tady bylo všechno uplácané z bláta, i když čisté – v té době ještě bylo všechno velmi čisté, ne jako teď. Všichni měli všechno hezky zametené a upravené.“

„Co se jedlo?“

„No, tož pořád ta rýža, ten kuskus, nebo tópasta z ignamu (hlízy podobné bramborám) nebo prosná kaše.“

„Jak ti chutnalo?“

„Ze začátku mi takové jídlo přišlo odporné, ale teď to miluju, docela jsem si zvykla.“

„Jak snášelo změnu tvoje roční dítě?“

„U dětí se nezvyk tolik neprojevuje, jim je to jedno. Vidí jen změnu, ví, že jsou v cizím prostředí, že změnila příroda, že lidé jsou všichni černí. Pořád se na mě lepil, protože se trochu bál, ale jinak si zvykl velmi dobře. Na venkově jsme nebyli dlouho, ale docela jsem se tam zabydlela. Připadala jsem si jako na prázdninovém táboře. Všechno jsem v domácnosti organizovala, zametala, uklízela – když někde ležely nějaké hadry, nemohla jsem se to dívat, byla jsem tak trochu maniak na pořádek. Když jsem prala v řece, všichni se na mě dívali: já v plavkách, oni zahalení – no sranda! Nechala jsem si podle nich česat vlasy, nastavené copánky. V té době ještě neměli umělé příčesky, vyráběli je z bavlny nebo z koňských ocasů.“

„A jak se na tebe dívali jako na bělošku? Líbila ses jim?“

„To nemůžu říci. Spíš jsem byla pro ně zajímavá. Něco jiného.“

„Pak jste se tedy přestěhovali do Bamaka.“

„Manžel tam dostal státní byt, jako všichni odborníci, kteří se v Evropě oženili s cizinkou.“

„Jak ten byt vypadal?“

„Byl moc hezký, evropsky zařízený. Platili jsme jen elektřinu a vodu, víc nic.“

„Na čem jsi vařila?“

„Na plynu. Nemusela jsem strádat. Jiné holky, Francouzky, které se sem vdaly – s některými jsem pracovala v nemocnici vařily na dřevěném uhlí. Manžel se o mě opravdu staral. Dbal, abych měla podmínky, které mi vyhovují, a abych se nemusela moc unavovat. Ale chtěla jsem pracovat, i když se mi brzy potom narodilo druhé dítě – dcerka. Vozila jsem si ji s sebou do práce, protože jsem neměla nikoho, kdo by ji pohlídal. Pak mi rodina dala nějakou neteř, aby se mnou žila a starala se o dítě, když jsem v práci. Ale brzy jsem se jí zbavila. Odetka měla tři měsíce, když jsem ji jednou našla u sousedů. Byli to lidé z Tóga nebo Beninu, zkrátka Afričané. Ptám se, co se stalo, říkali, že slyšeli děcko křičet, šli se podívat a neteř holku bila… Ona nebyla normální. Poslali mi ji možná proto, že se jí chtěli zbavit, mysleli, že bych se o ni starala a ona by mi na oplátku pomáhala. Moc mi ale nepomohla.“

„Ty jsi v Bamaku pracovala jako zubařka. Jaké to bylo? O Afričanech se říkalo, že mají dobré zuby.“

„Ano, tenkrát měli dobré zuby. Ale lékaře potřebovali. Platil mě stát, ale také byly měsíce, kdy plat nepřišel – prostě nebyly peníze. Ale já jsem si vždycky nějak poradila. Vcelku jsme mnoho neměli, ale velkou výhodou bylo, že byt jsme měli zadarmo. Jídlo v té době nebylo drahé, žili jsme skromně. Dal se tady koupit cukr, mléko, máslo jsem si dělala sama z mléka, také jogurty a tvaroh. Z prosa jsem pekla chleba, dětem jsem vyráběla bonbony, ty také nebyly. V Africe se mi narodily tři děti, ale jedno z nich – holčička – zemřelo.

Můj manžel byl ovšem člověk s významným postavením, vystudovaný doktor farmacie, prakticky třetí farmaceut v Mali. Ti dva před ním studovali ve Francii a už byli staří. Manžel byl ředitelem nemocniční farmacie v městu Ponje, pracoval v zásobování a také sám léky vyráběl. Když Mali za pomoci Číňanů postavilo továrnu na výrobu léků, stal se její/m obchodním ředitelem a staral se o nákup prvních přípravků na jejich výrobu. Vlastně zakládal farmakologii v Mali. Měl dobré jméno, a my jsme v té době tedy patřili k elitě – mnoho odborníků tenkrát v Mali nebylo. Když se něco organizovalo – například státní svátky –, vždy nás zvali na recepce.“

Na fotografii je pěkná svižná Milada, černé vlasy, zářivý úsměv, na hrdle náhrdelník z mušliček kauri. Přejímá nějakou medaili.

„To je z roku 1996. Od prezidenta jsem tenkrát dostala vyznamenání za zásluhy. Byla na nich včelka, symbol pilnosti. Když se ta vyznamenání rozdělovala, dělala jsem něco v kuchyni, manžel se díval na televizi a říká: Pojď se podívat, oni tě volají – prezident rozdává medaile a ty tam nejsi. Nikdo mě o tom neinformoval, dostala jsem medaili až dodatečně.“

„Když jsi přijela do Mali, neuměla jsi francouzsky…“

„Člověk je donucený se nějak domluvit. Nejdřív jsem se musela naučit domorodou řeč bambara, abych mohla komunikovat s pacienty – zejména ženy, i když jsou gramotné a umějí francouzský, cítí ostych a mluví jen svou mateřskou řečí. Nebylo to jednoduché. Jednou, když jsem ošetřovala pacienta, chtěla jsem říci: Otevři pusu! Ale místo toho jsem řekla, aby ji zavřel, a opakovala jsem to tak dlouho, až mě kousnul do prstu.“

„Je bambara těžká řeč?“

„Myslím, že ne. Snažila jsem se rozumět, a když jsem nevěděla, tak jsem se zeptala.“

„Žila jsi uprostřed Afriky s Afričany. Jak jsou na tom s rasismem?“

„V té době jsem tu nepozorovala vůči bílým žádný rasismus. Afričané bělochy spíš obdivovali, měli k nim respekt, protože byli jejich patrony, vzory, učiteli. Teď je to úplně naopak. Už bělochy rádi nemají, hlavně když vidí, jak běloši vyhazují černochy z Evropy a nedávají jim víza, a když se tam už někteří Afričané dostanou, vracejí se v poutech. To vše se obrací proti nám a všichni tím trpíme.“

„Cítila jsi sama někdy k Afričanům odpor?“

„Ne, nikdy ne. Člověk jako člověk. Mně se naopak líbili, líbila se mi jejich kůže. Takoví zdraví lidé, taková krásná kůže. Krásní lidé.“

„Jaká tady byla kultura?“

„V té době tu ještě žily tradice, které se velmi udržovaly. Tradiční hudba se mi líbila, ale ten zpěv, to je jenom takové křičení: ti zpěváci nezpívají, oni křičí. Hudební nástroje jako kora, bubny, to ano, ale na zpěváky jsem si nikdy nezvykla. Přitom manželova matka a její rodina byli grioti, tedy tradiční hudebníci a vypravěči, kteří vyprávějí příběhy slavných lidí a vychvalují mocné. Je to dědičné umění. Líbily se mi látky, všechny ručně tkané. Sami soukali, tkali a barvili bavlnu. To už také zaniká. Já jsem se oblékala do evropských šatů, ale také jsem nosila africkou módu – jejich bubu. Je to elegantní, člověk vypadá vznešeně, hezky a stále upraveně. Navíc je to velmi příjemné, protože velmi vzdušné. Dřív bylo všechno z bavlny. Ženy se pěkně česaly a na hlavách nosily nařasené šátky. Také jsem občas podobné nosila. Ale všechno se změnilo. Teď se ženy oblékají jinak. To je ten moderní svět, to je ta změna, civilizace.“

„Bylo příjemné žít v tradičním stylu?“

„Myslím, že lepší než teď. Lidé byli jednoduší, příjemní. Teď všichni myslí jen na peníze. Je hodně zločinu, závisti, nenávisti. Dřív si lidé nezáviděli jako teď.“

„Cestovala jsi po Mali?“

„Ne, necestovala.“

„Proč ne?“

„Chodila jsem do práce, neměla jsem tu možnost, protože když cestuješ, stojí to peníze. Doma byly děti, musela jsem mít to své drahé pohodlí – elektřinu, vodu, klimatizaci. Manžel mi vždy říkal: Proč někam jezdit, utrácet, když to vypadá všude stejně. Jednou jsem ale byla pozvaná do Senegalu a také do Burkiny Faso. Senegal na mě udělal dobrý dojem, je to přímořský stát, víc civilizovaný, Francouzi tam hodně investovali, myslím, že víc než v Mali.“

„Po čase jste se s manželem rozhodli, že si na okraji Bamaka, ve vesnici Kati, postavíte dům. Jak se v Africe staví dům?“

„Musí se šetřit a každý měsíc něco odkládat. Každý měsíc jsme si koupili cement a písek, abychom z toho mohli dělat cihly, skladovali jsme je a pomalu jsme začali stavět. Odstěhovali jsme se do nedostavěného domu a začali jsme tam žít. Abychom nemuseli platit za elektřinu, pořídili jsme si sluneční energii. V té době manžel hodně cestoval do ciziny, při cestách dost ušetřil, začalo se nám dařit lépe, a tak jsme rozhodli postavit co nejvíc, aby každé naše dítě mělo svůj dům. Kdyby se něco stalo, budou mít to zásadní – kde bydlet. To je v Africe nejdůležitější. Mít střechu nad hlavou – a to ostatní už přijde samo.

„Ovšem ze začátku do Kati ještě nevedla žádná silnice, jen hliněná cesta. Bylo velmi obtížné a zdlouhavé ráno cestovat do práce a večer zpátky – přijížděla jsem vždy zasypaná rudým prachem. Také jsem se bála – a stále se bojím – používat místní dopravu. V Mali jezdí nemožná stará vozidla, každou chvíli se někdo vybourá. Proto jsem často šla domů pěšky, i když to trvalo déle než hodinu. Ale cítila jsem se bezpečně.“

„Je těžké najít v Mali práci?“

„Dřív to nebylo těžké. Když jsme přijeli, patřili jsme k prvním odborníkům, ale dnes je to velmi obtížné. Odborníků je mnoho. Každý chce studovat, jenomže schází síť, která by lidem zajistila zaměstnanost. Struktury, které začaly vznikat, se rychle rozpadly. Například tu byl geologický ústav, ale brzy zanikl, vše se rozprodalo cizincům a geologové přišli o zaměstnání. V Mali je dnes také mnoho nezaměstnaných lékařů. Nemají peníze a nikdo je nezná, proto si nemohou otevřít vlastní ordinaci, a v nemocnicích pro ně není místo. Musí se tedy živit jinak. To platí i pro studenty, kteří studovali v Česku. Inženýři, geologové prodávají ryby, aby si vydělali nějaké peníze.“

„Mali je jedna z nejchudších zemí na světě.“

„Říká se to, ale v čem se to projevuje, nevím. V jídle ne, máme co jíst, ani ve zdravotnictví, tak nevím, proč to říkají.“

„Podle statistik je v Mali jeden z nejmenších příjmů na obyvatele.“

„Možná, ale i když přijdeš k někomu, kdo nic nemá, vždy dostaneš něco k jídlu, vždy se s ním najíš. Takže nemůžu říci, že lidi jsou tu opravdu tak chudí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jiná Afrika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.