Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magic Bleeds *

Magic Slays *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2011

Copyright © 2009 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-155-6

ISBN 978-80-7398-553-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-554-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Anastázii a Heleně

Poděkování

Tento příběh by nebylo možné vyprávět bez mé editorky Anne Sowardsové. Díky jako vždy za tvé rady, vedení a nekonečnou trpělivost. Mám velké štěstí, že s tebou mohu pracovat, a hluboce si cením tvé pomoci a přátelství.

Dále bych chtěla poděkovat své agentce Nancy Yostové za nadšenou obhajobu mé práce a svatou trpělivost a ochotu znovu a znovu mě zachraňovat.

Díky Cam Duftyové, výkonné redaktorce nakladatelství Ace, za vyřizování mnoha často nesmyslných proseb o pomoc.

Velké díky patří i Michelle Kasperové, editorce, a Andromedě Macriové, její asistentce, které zajišťují, že se z rukopisu stane kniha. Vděk patří i Anette Fiore DeFexové, grafičce přebalu, a Chadu Michaelovi Wardovi za úžasnou obálku.

Několik lidí četlo tuto knihu a byli dostatečně ochotní, aby mi poskytli svůj názor. Jsou to Bianca Bradleyová, Brian Kell, Brooke Nelissenová, Elizabeth Hullová, Heather Faganová, Jeaniene Frostová (která mi vyhrožovala ozbrojenou četou), Jennifer Lampeová a Jill Mylesová, Leslie Schlotman, Melissa Rianová, Melissa Sawmillerová, Meljean Brooková, Reece Notleyová, Shannon Crowleyová, Stacy Cooperová a Vernieda Vergaraová (která se nezlobila kvůli Dali). Díky moc, lidi! Díky vám je tahle kniha mnohem lepší.

A nakonec velké díky všem čtenářům! Díky vám stojí za to psát.

1.

Některé dny v práci bývají těžší než jiné.

Poklepala jsem rukou na žebřík. „Vidíte, paní McSwee-neyová? Je velmi pevný. Teď už můžete slézt dolů.“

Paní McSweeneyová mě pozorovala z vrcholku sloupu telefonního vedení a očividně měla pochyby o spolehlivosti žebříku i o té mé. Hubená a drobná, muselo jí být přes sedmdesát. Závan větru jí rozevlál svatozář jemných bílých vlasů a rozhalil noční košili, takže se mi naskytl pohled, který bych raději oželela.

„Paní McSweeneyová, byla bych velmi ráda, kdybyste slezla dolů.“

Nahrbila se a zhluboka se nadechla. Ale ne… už je to tu zase. Sedla jsem si na zem a dlaněmi si přikryla uši.

Nehybný noční vzduch prořízlo zakvílení ostré jako nůž. Rozvibrovalo okna paneláků, jejichž sklo na to odpovědělo vysokým hukotem. Na ulici okolo sborově začali výt psi, připojili se ke kvílení v nepřirozené harmonii. Nářek se stupňoval, nabíral na síle jako lavina, dokud nebylo slyšet nic jiného než složitý, překrývající se sbor hlasů: osamělé vytí vlka, opuštěné hvízdání ptáka, srdce svírající nářek dítěte. Kvílela a nepřestávala. Jako by jí někdo trhal srdce z hrudi. Naplňovalo mě to zoufalstvím.

Magická vlna se konečně stáhla. V jednom okamžiku zaplavovala svět, dávala křiku paní McSweeneyové sílu, a v příštím se bez varování vytratila, jako když čára nakreslená v písku zmizí dřív, než se jí dotkne příboj. Technologie opět přejala vládu nad světem. Modré vílampy na vrcholku stožáru zablikaly a zhasly, jak magie obsažená ve vzduchu ztratila na síle. V paneláku se rozzářila elektrická světla.

Říkalo se tomu Pozměnová rezonance, dozvuky velké Změny v rovnováze magie a technologie. Teď magie zalévala ve vlnách svět, ničila všechno jen trochu složité a založené na technologiích. Motory automobilů nestartovaly, automatické zbraně se zasekávaly, vysoké budovy se rozpadaly. Mágové po sobě stříleli ohnivými koulemi, mrakodrapy se hroutily k zemi a k životu se probouzely clony, které držely nezvané návštěvníky dál od mého domu. A když se pak, jen jakoby mimochodem, magie znovu vytratila, zbyly po ní magické stvůry. Nikdo nedokázal s jistotou odhadnout, kdy se magie znovu vrátí, a také jejímu návratu nikdo nedokázal zabránit. Lidé se mohli šílenému tanečku magie a technologií jen pokusit přizpůsobit a doufat, že ho přežijí ve zdraví. Proto jsem s sebou všude nosila meč. Ten fungoval naprosto vždycky.

Poslední ozvěna křiku se odrazila od cihlových zdí a vytratila se.

Paní McSweeneyová mě pozorovala smutnýma očima. Vyškrábala jsem se zpátky na nohy a zamávala jí. „Hned jsem zpátky.“

A odběhla jsem k tmavému vchodu do domu, kde v šeru dřepělo pět dalších členů McSweeneyovic rodiny. „Mohli byste mi prosím zopakovat, proč nemůžete jít ven a pomoct mi?“

Robert McSweeney, tmavooký muž ve středních letech, zavrtěl plešatějící hlavou. „Máma si myslí, že nemáme ponětí o tom, že je bánší. Podívejte, paní Danielsová, můžete ji dostat dolů, nebo ne? Pro Kristovy rány, vždyť jste přece rytíř Řádu.“

Za prvé, rytíř nejsem, pro Řád rytířů milosrdné pomoci jen pracuju. Za druhé, vyjednávání nebylo nikdy moje silná parketa. Zabíjela jsem. Rychle a krvavě. Nestávalo se mi dvakrát často, že bych musela přemlouvat bánší důchodkyni, topící se v sebeklamu, aby slezla dolů ze stožáru telefonního vedení.

„Nevíte o něčem, co by mi pomohlo ji odtamtud dostat?“

Melinda, Robertova žena, si povzdechla. „Nevím… tím chci říct, že se to před námi snažila skrývat. Už jsme ji slyšeli kvílet i dřív, ale vždycky to dělala někde v ústraní. Tohle u ní není obvyklé.“

Postarší žena v dlouhých havajských šatech sestoupila ze schodů. „Už to děvče dostalo Margie dolů?“

„Pracuju na tom,“ oznámila jsem jí.

„Připomeňte jí, že se zítra večer hraje bingo, ať ho nezmešká.“

„Díky.“

Zamířila jsem zpátky ke stožáru. Část mne s paní McSweeneyovou soucítila. Spojené státy řídily po Změně tři složky prosazování práva. Vojenské jednotky obrany proti nadpřirozenu, zkráceně VJON, Policejní útvar pro paranormální jevy, PÚPJ, a můj slavný zaměstnavatel, Řád rytířů milosrdné pomoci. Všechny tři klasifikovaly bánší jako neškodné. Nikdo ještě nebyl schopný spojit jejich kvílení s úmrtími nebo přírodními katastrofami, ale lidové povídačky je vinily ze spousty ohavných věcí. Prý uměly dovést člověka křikem k šílenství nebo zabíjet děti pouhým pohledem. Spousta lidí by byla nervózní, kdyby měla vedle bánší bydlet, takže jsem chápala, proč paní McSweeneyová tak usilovně skrývala, kým je. Nechtěla, aby se jí nebo její rodiny začali stranit přátelé.

Naneštěstí většinou nezáleží na tom, jak dobře se umíte skrývat. Dříve nebo později vás to velké, strašné tajemství kousne do zadku a zjistíte, že stojíte na stožáru telefonního vedení a nemáte ani ponětí, jak a kdy jste se tam dostali, zatímco se sousedi snaží ignorovat vaše uši trhající kvílení.

Ano, to se ozvala ta pravá. Na skrývání identity jsem totiž tak trochu expert. Pálím vlastní zakrvácené obvazy, aby mě nikdo nemohl poznat podle magie v krvi. Ukrývám svou moc. Usilovně se snažím nedělat si přátele a většinou se mi to i daří. Protože jestli někdo mé tajemství odhalí, neskončím na vrcholku sloupu. Budu mrtvá a všichni mí přátelé zemřou se mnou.

Přiblížila jsem se ke stožáru a zadívala se na paní McSweeneyovou. „Dobře. Napočítám do tří a pak slezete dolů.“

Zavrtěla hlavou.

„Paní McSweeneyová! Nedělejte z toho divadlo! Vaše rodina o vás má starost a zítra večer se hraje bingo. Přece byste ho nechtěla zmeškat, že ne?“

Kousla se do rtu.

„Půjdeme spolu.“ Vystoupala jsem tři příčky žebříku. „Tak na tři. Raz, dva, tři, krok!“

Sestoupila jsem o jeden schůdek a sledovala ji, jak dělá to samé.

„Ještě jeden. Jedna, dvě, tři, krok!“

Podstoupily jsme společně další krok a ten poslední udělala sama. Seskočila jsem na zem. „A je to.“

Paní McSweeneyová se zastavila. Ale ne.

Měřila si mě okamžik smutnýma očima a pak se zeptala: „Nepovíte to nikomu, že ne?“

Zadívala jsem se na okna paneláku. Kvílela dostatečně nahlas, aby probudila mrtvé a donutila je zavolat policisty kvůli rušení veřejného pořádku. Ale v podobných časech lidé drželi při sobě. Nemohli spoléhat ani na techniku, ani na magii, pouze na svou rodinu a sousedy. A ač se to mohlo zdát absurdní, nechají si její tajemství pro sebe. A já také.

„Nikomu to nepovím,“ slíbila jsem jí.

O dvě minuty později už mířila zpátky do svého bytu a já zápasila se žebříkem. Snažila jsem se ho znovu složit tak, aby se vešel do prostoru pod schody, odkud ho pro mě domovník vytáhl.

Dnešní den pro mě začal v pět ráno, kdy po chodbě atlantské pobočky Řádu panicky pobíhal muž a řval, že se do základní školy Nové naděje dostal drak s kočičí hlavou a hrozí, že začne požírat děti. Z draka se nakonec vyklubal malý tatzelwurm^1, kterého jsem bohužel nedokázala zklidnit, aniž bych mu usekla hlavu. To mě krev pokropila poprvé.

Pak jsem musela Maurovi pomoct s dvouhlavým sladkovodním hadem z umělého jezírka v ruinách One Atlantic Center v Buckheadu. Od té chvíle to šlo z kopce. Teď už bylo po půlnoci. Byla jsem špinavá, unavená, zamazaná čtyřmi různými druhy krve a strašně jsem chtěla jít domů. A taky mi neuvěřitelně smrděly boty, protože mi had na nohy vyzvracel napůl strávenou mrtvolu kočky.

Konečně se mi podařilo natlačit žebřík na místo a vydala jsem se od paneláku k parkovišti, kde jsem uvázala svou mulu, Pampelišku, ke kovové konstrukci určené přesně k tomu účelu. Když jsem se k ní dostala na tři metry, uviděla jsem na jejím zadku zelenou barvou namalovanou půlku svastiky. Štětec se zlomenou násadou ležel na zemi. Vedle trochy krve a čehosi, co vypadalo jako zub. Podívala jsem se blíž. Rozhodně šlo o zub.

„Taky sis užila trochu dobrodružství, co?“

Pampeliška na to neřekla nic, ale z vlastní zkušenosti jsem věděla, že přibližovat se k ní zezadu byl špatný nápad. S velkým Š. Kopala jako mula pravděpodobně proto, že jí byla.

Kdyby neměla na druhé půlce zadku vypálenou značku Řádu, mohl mi ji dnes večer někdo ukrást. Naštěstí měli rytíři ošklivý zvyk magicky sledovat zloděje a pak se na ně sesypat jako lavina.

Odvázala jsem ji od stojánku, nasedla a pak jsme se statečně vydaly do noci.

Obvykle se technologie a magie střídaly po několika dnech, většinou i častěji. Ale před dvěma měsíci svět zasáhla erupce, vlna magie tak silná, že zaplavila město jako tsunami a proměnila jinak nemožné v realitu. Tři dny bohové a démoni kráčeli po ulicích a stvůry v lidské kůži měly problémy se sebeovládáním. Erupci jsem strávila na bojišti, pomáhala jsem hrstce kožoměnců zmasakrovat hordu démonů.

Byla to epická bitva se vším všudy. Ještě pořád jsem o ní mívala živé sny. Nešlo o noční můry, spíše o omamné, surrealistické vize plné krve, lesknoucích se čepelí a smrti.

Erupce opadla a nechala svět pevně pod kontrolou technologie. Celé dva měsíce auta startovala bez poruchy, elektřina prosvětlovala tmu a díky klimatizaci byl srpen mnohem snesitelnější. Dokonce šla i televize.

V pondělí promítali film, Terminátora 2, který předával jasné poselství. Mohlo by být i hůř.

Pak se ve středu, někdy kolem poledne, magie vrátila a Atlanta se proměnila v peklo.

Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo tím, že si lidé namlouvali, že se magie už nevrátí, nebo je vlna zastihla nepřipravené. Ale tolik žádostí o pomoc jsme od dob, kdy jsem nastoupila u Řádu, nikdy neměli. Na rozdíl od Cechu žoldáků, pro který jsem také pracovala, Řád rytířů milosrdné pomoci zasahoval ve všech případech bez ohledu na to, zda byli lidé v úzkých schopní zaplatit. Naúčtovali si jen tolik, kolik jste si mohli dovolit, a ve spoustě případů vůbec nic. Prosby o pomoc nás úplně zaplavily. Ve středu v noci jsem si zvládla urvat alespoň čtyři hodiny spánku a pak už jsem zase musela být na nohou a pobíhat po městě. Technicky vzato teď už byl pátek a mne neodbytně pronásledovaly vidiny horké sprchy, jídla a měkkých peřin. Před několika dny jsem upekla jablečný koláč a ještě mi na dnešní večer kousek zbyl.

„Kate?“ V hlavě se mi ozval Maxinin upjatý hlas, i když byl daleko, zněl čistě.

Nenadskočila jsem leknutím. Slyšet telepatii ovládající sekretářku Řádu ve vlastní mysli mi po maratonu posledních čtyřiceti osmi hodin přišlo naprosto normální. Smutné, ale je to tak.

„Omlouvám se, drahoušku, ale ten koláč bude muset ještě chvíli počkat.“

A to měla být nějaká novinka? Maxine mi nečetla myšlenky úmyslně, jenže když jsem se na něco dostatečně soustředila, automaticky dokázala zachytit náznaky.

„Máme tady zelenou sedmičku, ohlásil nám to civilista.“

Mrtvý kožoměnec. Cokoliv se jich týkalo, spadalo pod mou správu. Dlaci obecně nedůvěřovali nikomu, kdo k nim nepatřil, a já byla jediný zaměstnanec atlantské pobočky Řádu, který se mohl chlubit titulem „přítel Smečky“. S tím, že „chlubit se“ byl v tomto případě docela relativní pojem. Celá výjimečnost onoho postavení spočívala v tom, že mě kožoměnci nechají utrousit několik slov na svou obranu, než se mne rozhodnou roztrhat na malé kousíčky. Dodávali slovu paranoidní nový rozměr.

„Kde?“

„Na rohu třídy Ponce de Leon a Dead Cat.“

Na mule cesta zabere dvacet minut. Bylo dost pravděpodobné, že Smečka už ví, že někdo z nich zemřel. Bude se to tam jimi hemžit, budou vrčet a dožadovat se svých práv. Uf. Otočila jsem Pampelišku a zamířila na sever. „Jdu na to.“

Mula pomalým, ale vyrovnaným krokem zdánlivě neúnavně zdolávala jednu ulici za druhou. Rozeklaný obzor ubíhal kolem mě, z kdysi hrdě se tyčících budov teď zbývala jen rozpadající se torza. Vypadalo to, jako by magie škrtla u jejich základů sirkou, ale uhasila plameny dříve, než stačily srovnat město se zemí.

Tu a tam na náhodných místech pronikala tmou světla elektrických lamp. Z Alexanderské ulice k bytům na Ponce de Leon vanul pach dýmu z dřevěného uhlí, okořeněný vůní pečícího se masa. Někdo si dělal pozdní večeři. Ulice zely prázdnotou. Většina lidí s trochou rozumu věděla, že potloukat se v noci po ulicích není zrovna bezpečné.

Městem se rozlehlo pronikavé vlčí zavytí. Až mi po páteři přeběhl mráz. Skoro jsem viděla tu šelmu před očima, jak stojí na betonovém pilíři rozbořeného mrakodrapu, světlou kožešinu postříbřenou měsíčním svitem, a se zakloněnou hlavou odhaluje chlupaté hrdlo, z něhož se jí line bezchybná píseň zabarvená melancholií touhy a příslibem krvavého honu.

Z postranní ulice trhavě vyklusal štíhlý stín, následovaný dalším. Oba byly vyzáblé, lysé a poskakovaly po všech čtyřech v trhaném, nekoordinovaném cvalu. Proběhly po ulici přede mnou a zastavily se. Oba muži byli před blíže neurčenou dobou lidmi, ale také mrtví déle než deset let. Na tělech jim nezůstala ani buňka tuku, ani náznak měkkých tkání. Žádné maso, jen ocelové pletence svalů pod tuhou kůží. Dva upíři na vycházce. A mimo své území.

„Identifikujte se,“ oznámila jsem jim. Většina navigátorů mě znala od vidění, stejně jako si pamatovali tváře všech členů Řádu v Atlantě.

Krvesaj blíže ke mně otevřel tlamu a z ní se ozval lehce deformovaný hlas. „Tovaryš Rodriguez, tovaryš Salvo.“

„Ke komu patříte?“

„K Roweně.“

Ze všech Pánů mrtvých jsem Rowenou pohrdala nejméně. „Z Ka-sina je sem docela daleko.“

„My…“

Druhý krvesaj otevřel ústa a odhalil tesáky. Proti temnotě chřtánu vypadaly bílé. „Podělal to. Zabloudili jsme ve čtvrtích Warrenu.“

„Řídil jsem se podle mapy.“

Druhý násoska píchl drápatým prstem k obloze. „Mapa je ti na hovno, když nemáš smysl pro orientaci. Měsíc nevychází na severu, debile.“

To se zase sešli dva idioti. Bylo by to legrační, kdybych z upírů nedokázala vycítit vzrůstající hlad po krvi. Jestli tihle pitomci byť jen na okamžik ztratí kontrolu, jejich krvesajové se na mě vrhnou.

„Pokračujte dál,“ oznámila jsem jim a pobídla Pampelišku.

Upíři se vydali na cestu a tovaryši ovládající jejich mysl se pravděpodobně dál hašteřili někde hluboko v útrobách Kasina. Patogen Imortuus okrádal oběti o osobnost. Krvesajové necítili, řídili se pouze hladem po krvi, a pokud by jim byla dána volná ruka, zmasakrovali by cokoliv s bijícím srdcem. Prázdnota upířích myslí z nich dělala dokonalé nástroje pro nekromanty, Pány mrtvých. Většina Pánů sloužila Lidu. Ten byl někde na pomezí kultu, výzkumného ústavu a obchodní společnosti. Ale na zvracení z nich člověku bylo stejně. Lid zasvěcoval svůj čas studiu a péči o nemrtvé. Tady v Atlantě si zařídili doupě v Kasinu.

Mezi mocenskými frakcemi Atlanty stáli docela vysoko. V poten-ciálu ničivosti se s nimi mohla vyrovnat pouze Smečka. Lid vedl tajemný, legendární člověk, který si v téhle době a časech nechával říkat Roland. Ovládal nesmírnou moc. A také šlo o osobu, již jsem chtěla zabít a celý život jsem kvůli tomu trénovala.

Obkroužila jsem velký výmol ve staré dlažbě a zatočila k Dead Cat, kde se pod rozbitou lampou nacházelo místo činu. Policisté a svědci nebyli nikde v dohledu. Mlžný měsíční svit dopadal na těla sedmi kožoměnců. Ani jeden z nich nebyl mrtvý.

Dva vlkodlaci ve zvířecí formě prohledávali místo kvůli pachům, pečlivě kroužili v rozšiřujících se kruzích od úzkého ústí ulice Dead Cat. Většina kožoměnců byla v šelmí formě větší než jejich zvířecí protějšci v přírodě a tihle dva nebyli výjimkou. Větší a silnější než samci německé dogy. Mohutné, chlupaté bestie.

Za nimi dva jejich kolegové v lidské formě nakládali cosi podezřele připomínající lidské tělo do pytle na mrtvoly. Tři další obcházeli po obvodu scény, pravděpodobně měli zabránit tomu, aby se náhodný přihlížející dostal blíž a mohl si místo prohlédnout. Jako by byl někdo tak hloupý a chtěl se na to dívat.

Při mém příchodu veškerý ruch ustal. Zahledělo se na mě sedm párů svítících očí. Čtyři zelené, tři žluté. Podle intenzity záře bych odhadovala, že se celá skupina tak tak držela, aby neobrostla srstí. Jeden z nich zemřel a oni lačnili po krvi.

Pokusila jsem se udržet lehký tón. „Panstvo, už jste se někdy zamysleli nad tím, že byste se mohli nechat najímat jako vánoční osvětlení? Vydělali byste majlant.“

Nejbližší kožoměnec ke mně přiklusal. Nedávno musel oslavit čtyřicítku, sice byl mohutný, ale v kondici, většinu těla mu pokrývaly svaly. Na tváři se mu usadil výraz, který Smečka ukazovala na veřejnosti. Slušný a tvrdý jako skála Gibraltaru. „Dobrý večer, madam. Toto je soukromé vyšetřování prováděné Smečkou. Budu vás muset požádat, abyste odešla.“

Madam… no jejda.

Sáhla jsem do košile, vytáhla průhlednou plastovou kapsu, již jsem nosila na šňůrce kolem krku, a podala mu ji. Zadíval se na mou identifikační kartu i se čtverečkem očarovaného stříbra a zavolal na ostatní: „Řád!“

Na opačném konci ulice se z temnoty zmaterializoval člověk. Chvíli předtím tam byl pouze hutný noční stín, inkoustová skvrna proti zdi, a v příštím okamžiku tam prostě stál. Vysoký přes sto osmdesát centimetrů, s kůží barvy hořké čokolády a postavou profesionálního boxera. Obvykle ho zahaloval černý plášť, ale dnes se omezil jen na černé džíny a triko. Jak se ke mně pohyboval, na hrudi a pažích mu hrály svaly. Jeho tvář vzbouzela pochyby i ve rváčích, co se rádi prali. Vypadal, že si vydělává na živobytí lámáním kostí. A že svou práci miluje.

„Nazdar, Jime,“ pozdravila jsem a stále udržovala přátelský tón. „Netušila jsem, že tě tady potkám.“

Kožoměnec, který se mnou předtím mluvil, si šel zase po svých. Jim se přiblížil a poplácal Pampelišku po krku.

„Dlouhá noc?“ zeptal se. Hlas měl příjemný a melodický. Nikdy jsem ho neviděla zpívat, ale věděla jsem, že by klidně mohl. A kdyby se k tomu někdy rozhodl, ženy by mu padaly k nohám.

„Dá se to tak říct.“

Za dob, kdy jsem pracovala výlučně pro Cech žoldáků, byl Jim mým parťákem. Některé zakázky totiž vyžadovaly účast více osob a Jim i já jsme se do nich většinou pouštěli spolu. Hlavně proto, že jsme nemohli strávit spolupráci s někým jiným. Jim byl mimo jiné také alfa klanu kočkovitých kožoměnců a šéf bezpečnosti Smečky. Už jsem ho viděla bojovat. Radši bych se kdykoliv vypořádala s hnízdem naštvaných zmijí, než se pustila do křížku s ním.

„Měla bys jít domů, Kate.“ Přes oči se mu přelil slabý zelený přísvit a zase zmizel, jeho zvířecí stránka se na okamžik vynořila na povrch. „Co se tady stalo?“

„Záležitost Smečky.“

Vlk nalevo krátce vyštěkl. Přiběhla k němu jedna z kožoměnců ženského pohlaví a zdvihla cosi ze země. Stačila jsem zahlédnout, co to je, než to nacpala do pytle. Lidská ruka, useknutá v lokti, stále v rukávu. Právě jsme se posunuli od zelené sedm k zelené deset. Vražda kožoměnce. Náhodná úmrtí obvykle nekončila tak, že se po křižovatce válely údy oddělené od těla.

„Jak jsem řekl, záležitost Smečky.“ Zadíval se na mě Jim. „Znáš zákony.“

Právní systém považoval kožoměnce za samostatnou a nezávislou skupinu lidí podobně jako třeba původní indiánské obyvatele Ameriky. Měli právo spravovat vlastní záležitosti bez vměšování někoho cizího. Vytvářeli si zákony a mohli vyžadovat jejich dodržování, pokud to neovlivňovalo nekožoměnce. Jestliže si Smečka nepřála mou pomoc při vyšetřování, nebylo moc věcí, které bych s tím mohla udělat. „Jakožto agent Řádu bych ráda nabídla Smečce pomoc a asistenci.“

„Nabídku asistence a pomoci Řádu Smečka velmi oceňuje. Ale v tomto případě musíme odmítnout. Běž domů, Kate,“ zopakoval Jim. „Vypadáš utahaně.“

Přeloženo do mluvy normálních lidí: Huš, človíčku. Velcí, mocní kožoměnci nepotřebují tvé směšné zkušenosti při vyšetřování. „Už sis celou věc vyjasnil s policií?“

Jim přikývl.

Povzdechla jsem si, otočila Pampelišku o sto osmdesát stupňů a zamířila domů. Někdo zemřel. A já nezjistím, kdo to udělal. Někde na hluboce profesionální úrovni mě to štvalo. Kdyby tam byl někdo jiný než Jim, asi bych se mnohem víc dožadovala přístupu k tělu. Ale když Jim řekl ne, myslel to smrtelně vážně. Svými snahami bych dosáhla jen toho, že by se zhoršily vztahy mezi Řádem a Smečkou. Jim nedělal nic napůl, takže i jeho lidé byli kompetentní a výkonní.

Stejně mi to dělalo starosti.

Ráno zavolám na Policejní útvar pro paranormální jevy, abych zjistila, jestli o události vznikl záznam a byl odevzdán. Policisté mi sice neřeknou, co přesně ve zprávě bylo, ale aspoň budu vědět, že ji Jim vyplnil. Ne že bych mu nevěřila, ale zkontrolovat to nikdy nezaškodilo.

O hodinu později jsem nechala Pampelišku v malé stáji na parkovišti a začala se škrábat nahoru po schodech k bytu. Zdědila jsem ho po Gregovi, svém poručníkovi, který u Řádu sloužil jako Rytíř mystik. Zemřel před půl rokem. Chyběl mi tak moc, až to bolelo.

Dveře od bytu zapůsobily na mé oči jako učiněný balzám. Vešla jsem dovnitř, zamkla, sundala si jedovatě zavánějící boty a hodila je do rohu. Vypořádám se s nimi později. Uvolnila jsem kožený postroj, který držel Zabíječe, mou šavli, na zádech, zbraň vytáhla z pochvy a položila ji vedle postele. Jablečný koláč volá. Došourala jsem se do kuchyně, otevřela ledničku a uviděla prázdný talíř.

Snědla jsem ten koláč? Nepamatovala jsem si, že bych ho dojídala. A i kdyby, nevytáhla bych náhodou prázdný plech z ledničky?

Dveře od bytu nevykazovaly žádné známky násilného vloupání. Prošla jsem si zběžně vybavení bytu. Nic nechybělo. Nic nebylo na nezvyklém místě. Gregova knihovna s artefakty vypadala naprosto netknutě.

Ten koláč jsem asi dojedla. Když vezmu v úvahu šílenství posledních osmačtyřiceti hodin, pravděpodobně jsem na to prostě zapomněla. No to je teda pěkně na houby.

Vytáhla jsem plech a umyla ho. Polohlasně jsem přitom bručela kletby. Pak jsem plech položila na místo pod troubou. Nemohla jsem si dát koláč, ale nikdo mi nemohl odepřít sprchu.

Strhala jsem ze sebe oblečení a nechávala ho za sebou ležet při cestě do koupelny. Doplazila jsem se do sprchy a utopila svět v horké vodě a rozmarýnovém mýdle.

Zrovna jsem si ručníkem sušila vlasy, když zazvonil telefon.

Kopla jsem do dveří, abych je otevřela, a pak ho zpražila pohledem, zatímco se na malém nočním stolku vedle postele snažil uzvonit si sluchátko. Telefonáty mi nikdy nepřinesly nic dobrého. Vždycky mi bylo z druhé strany linky oznámeno, že někdo zemřel, umírá nebo se pokouší někoho dalšího zabít.

Crrrn-Crrrn.

Crrrn-Crrrn-Crrrn.

Crrrn?

Povzdechla jsem si a zvedla sluchátko. „Kate Danielsová.“

„Ahoj, Kate,“ ozval se povědomý sametový hlas. „Doufám, že jsem tě nevzbudil.“

Saiman. Asi ta poslední osoba, se kterou bych chtěla mluvit.

Saiman měl encyklopedické znalosti magie. Také to byl kožoměnec, svým způsobem. Když jsem ještě pracovala na plný úvazek u Cechu žoldáků, odvedla jsem pro něj jednu práci. Připadala jsem mu zábavná. A protože jsem ho bavila, nabídl mi služby experta na magii s hříšně velkou slevou. Naneštěstí jsme se naposledy potkali uprostřed magické erupce. Na vrcholku mrakodrapu, kde Saiman tančil nahý ve sněhu. S tím největším ztopořeným penisem, jaký jsem kdy na mužském viděla. A taky mě z té střechy nechtěl nechat odejít. Musela jsem skočit, abych se od něj vůbec dostala.

Snažila jsem se hovořit nenuceně. Kate Danielsová, mistr diplomacie. „Nechci s tebou mluvit. Abych byla přesnější, naprosto si nepřeji, abychom se dál stýkali.“

„To je velmi nemilé. Nicméně jsem se dostal k něčemu, co by ti mohlo patřit, a rád bych to vrátil zpět do tvého vlastnictví.“

Co to, ksakru? „Tak mi to pošli poštou.“

„To bych udělal rád, ale neřekl bych, že se zrovna on do nějaké obálky vleze.“

Mluvil ne o něčem, ale o někom? To nebylo dobré.

„Odmítá promluvit, ale možná bych ti ho mohl popsat. Je mu kolem osmnácti, krátké tmavé vlasy, hrozivý pohled, obrovské hnědé oči. Docela atraktivní takovým tím štěněčím způsobem. Soudě podle toho, jak jeho tapetum lucidum za očima odráží světlo, řekl bych, že jde o kožoměnce. Asi o vlka. Přivedla jsi ho s sebou při našem posledním, nepříliš šťastném setkání. Za které se mimochodem velmi omlouvám.“

Derek. Vlkodlačí puberťák a jednu dobu taky můj parťák. Co k čertu dělal v Saimanově bytě?

„Podrž mu u ucha telefon,“ snažila jsem se, aby to znělo vyrovnaně. „Dereku, odpověz mi, prosím, abych věděla, že neblufuje. Jsi zraněný?“

„Ne.“ V Derekově hlase zaznívalo vrčení. „Zvládnu to. Nechoď sem. Není to bezpečné.“

„Je obdivuhodné, že má takový zájem o tvé blaho, vzhledem k tomu, že teď sám sedí v kleci,“ zabručel Saiman. „Máš velmi zajímavé přátele, Kate.“

„Saimane?“

„Ano?“

„Jestli mu ublížíš, tak na tebe pošlu dvacet kožoměnců, kteří dostanou záchvat neovladatelného vzteku, jen co ucítí tvůj pach.“

„Neboj se. Netoužím na svou hlavu přivolat hněv Smečky. Tvůj přítel je nezraněný a v klidu. Ovšem… pokud si ho nevyzvedneš do svítání, budu nucen vydat ho příslušným autoritám.“

„Budu tam.“

Saimanův hlas zněl lehce posměšně. „Nemůžu se dočkat.“

2.

Dorazila jsem tam ve tři ráno.

Saiman bydlel v apartmánu v patnáctém patře jediného mrakodrapu v Buckheadu, který ještě stál. Magie nesnášela vysoké budovy. Magie jednoduše nenáviděla cokoliv velkého a technologicky komplikovaného, tečka. Takže na většině mrakodrapů hlodala a narušovala beton, dokud nebyly jen čtyři nebo pět pater vysoké. Smutné ruiny tu a tam vyčnívaly nad městem jako sešlé monumenty dávno zapomenutých civilizací.

Dříve Lenox Pointe, teď Champion Heights. Budova, kde Saiman bydlel, byla přestavěna vícekrát, než bych dokázala spočítat. Chránilo ji složité kouzlo, které magii přesvědčovalo, že mrakodrap je jen obrovský kus skály. Během magické erupce se části budovy v žulový masiv doopravdy proměnily. Dnes, za vlády technologie, však vypadal pouze jako věžák.

Abych ušetřila čas, vyrazila jsem v Betsi, svém benzin chlemtajícím subaru. Magie zrovna opadla a soudě podle toho, jak byla poslední vlna slabá, technologie se budou držet u vlády nejméně několik dalších hodin. Zaparkovala jsem pomlácenou dobitou parodii na auto vedle vyleštěných vozů, které stály dva mé roční platy a pár drobných k tomu, a zamířila po betonových schodech ke vstupní hale chráněné ocelovými pláty a neprůstřelným sklem.

Špičkou boty jsem zavadila o okraj schodu a málem se tam natáhla. Skvělé. Saiman byl velmi inteligentní a měl pozorovací talent, až to nahánělo strach. Zatraceně špatná kombinace, pokud šlo o protivníka. Potřebovala jsem být ostražitá. Místo toho jsem byla tak unavená, že jsem sotva viděla na oči. Jestli se brzo neproberu, Derek by mohl strávit velmi bolestivou noc.

Když se kožoměnec dostane do puberty, má před sebou jen dvě volby. Stát se lupem, nebo začít dodržovat Zákon. První varianta znamenala, že se poddáte vnitřní bestii a vydáte se po hrbolaté cestě vraždění, kanibalismu a šílenství, dokud na jejím konci nepotkáte zuby, čepele nebo spoustu stříbrných kulek.

Řídit se Zákonem znamenalo disciplínu, přísná pravidla a železnou vůli. Podobný životní styl byl jediným způsobem, jak mohl kožoměnec normálně fungovat v lidské společnosti. Také to znamenalo, že jste se museli přidat ke smečce, kde vládla pevná hierarchie a alfy tížila obrovská moc a nesmírná zodpovědnost.

Atlantská Smečka byla bezpochyby největší ve Státech. Početně se jí vyrovnali možná jen aljašští Ledoví běsi. Atlantští kožoměnci k sobě přitahovali spoustu pozornosti. Čest, loajalitu, zodpovědnost a organizovanost brali velmi vážně. Nikdy nezapomínali, že na ně společnost většinou pohlíží jako na bestie, a ze všech sil se snažili zachovávat nenápadnou, mírumilovnou tvář. Trest za neschválenou kriminální aktivitu byl okamžitý a brutální.

Když se Derek nechal chytit při vloupání, v podstatě si pro sebe přichystal kotel s vařící vodou. Saiman měl konexe, a kdyby se rozhodl, mohl kolem toho nadělat spoustu humbuku. Existovala velká šance, že to neposkvrněné veřejné tváři Smečky uštědří pořádný, nepřehlédnutelný monokl. Alfové všech klanů, známí jako Rada Smečky, budou jako na jehlách už ve chvíli, kdy se dozví o vraždě. Nebyla právě dobrá doba pokoušet se je naštvat ještě víc. Musela jsem Dereka dostat z bytu pryč, rychle, tiše a s minimem rozruchu.

Došla jsem až ke vstupu a zaklepala na kovovou mříž. Uvnitř opevněného stanoviště uprostřed mramorové podlahy na mě strážný zamířil kalašnikovem. Sdělila jsem mu jméno a on bzučákem odblokoval dveře. Saiman mu dal vědět, že mě očekává. Jak milé.

Výtah mě vyvezl až do patnáctého patra, kde mne vyplivl do luxusní chodby, na níž byl položený koberec hrubší než matrace na spaní. Přebrodila jsem se jím k Saimanovu bytu a zámek klapnul přesně ve chvíli, kdy jsem se natahovala po zvonku.

Dveře se otevřely. Stál v nich Saiman ve své neutrální podobě, kterou na sebe většinou bral, abych se cítila pohodlněji. Plešatý muž střední výšky, drobnější postavy. Na sobě měl oblečenou bílou teplákovou soupravu. Lehce opálenou tvář měl symetrickou, v podstatě téměř pohlednou, ale zbavenou jakýchkoliv výraznějších rysů. Když proti němu člověk stál tváří v tvář, bylo to jako hledět na vlastní mléčný, lehce zamžený obraz. Velmi rád napodoboval gesta a výrazy lidí, kteří s ním hovořili, protože moc dobře věděl, že je to znervózňuje.

Na druhou stranu to, co mu chybělo ve výrazu tváře, bohatě vynahrazovaly oči: tmavé, téměř svítily bystrým intelektem. A momentálně se v nich zračilo i pobavení. Užívej si to, dokud můžeš, Saimane. Přinesla jsem si s sebou meč.

„Tak se zase potkáváme, Kate, jaké potěšení.“

Rozhodně ne na mé straně. „Kde je Derek?“

„Pojď dovnitř, prosím.“

Vstoupila jsem do bytu, pečlivě navrženého, monochromatického prostředí plného ultramoderních linií a křivek a bílých plyšových polštářů. Dokonce i lupí klec u protější stěny, v níž byl Derek uvězněný, ladila s lesknoucí se ocelí, sklem konferenčního stolku a stínítky na lampách.

Derek mě uviděl. Netrhnul sebou, neřekl ani slovo, ale upřeně se na mě zahleděl a nehodlal mě spustit z očí.

Přešla jsem ke kleci a zadívala se na něj. Byl celý. „Jsi zraněný?“

„Ne. Neměla jsi sem chodit. Zvládnu to sám.“

Očividně mi nedocházely širší souvislosti. Každou vteřinou vyskočí na nohy, vylomí pět centimetrů tlusté mříže ze stříbrné slitiny, i když je stříbro pro kožoměnce jedovaté, a hrdinně nakope Saimanovi zadek. Každou vteřinou, to jistě.

Povzdechla jsem si. Bože, ušetři mne projevů odvahy dospívajících idiotů.

„Posaď se, Kate, prosím. Dáš si něco k pití?“ Saiman se přesunul k baru.

„Vodu, prosím.“

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy na zádech. Od šavle se odrazilo světlo elektrických lamp, zablýskalo na bledém, mléčném povrchu dlouhé, štíhlé čepele. Saiman mi věnoval krátký pohled od baru. Už jsi potkal můj meč? Kvůli takovým se umírá.

Položila jsem Zabíječe na stolek, usadila se na gauči a studovala Dereka pohledem. Malému géniovi bylo devatenáct, pohyby měl stále ještě trochu neohrabané. Štíhlé tělo s dlouhýma nohama slibovalo, že během několika let zesílí a vyrýsuje se. Hnědé vlasy mu ztmavly, získaly výrazný nádech chromu. Ostříhané je měl velmi nakrátko. I když měl tvář zachmuřenou, neobralo ji to o druh svěžího, zasněného půvabu, kterým dokázal dospívající dívky, a pravděpodobně i některé matky, přimět, aby v jeho přítomnosti roztávaly. Když jsme se spolu poprvé potkali, byl hezký. Teď se pomalu blížil k označení zatraceně pohledný a bylo naprosto jisté, že se vyvine v typ ukázkového lamače srdcí. Největším nebezpečím pro cokoliv ženského pohlaví ale byly bezesporu jeho oči. Obrovské, tmavé a obroubené řasami tak dlouhými, že na jeho tváře vrhaly stín.

Byl zázrak, že vůbec mohl vycházet na denní světlo. Nikdy jsem nepochopila, proč ho policie nezatkla za způsobování hromadné slabosti v kolenou u dívek kolem osmnácti a níže.

Saiman byl schopný ošoustat cokoliv, co se hýbalo. S tím, jak Derek vypadal, jsem se spíš bála, že ho najdu připoutaného k posteli nebo něco ještě horšího.

„Po naší telefonické konverzaci jsem si vzpomněl, kde jsem tady mladého přítele viděl.“ Saiman přinesl na stůl dvě sklenice z křišťálového skla. V jedné bledě zlatavé víno pro sebe, v druhé vodu s ledem pro mne. Zkontrolovala jsem sklenici pohledem. Žádný bílý prášek, šumící pilulka nebo jiný příznak toho, že by se mě snažil omámit. Pít, či nepít? Toť otázka.

Usrkla jsem. Jestli do něj nacpal uspávadlo, pořád ho zvládnu zabít, než ztratím vědomí.

Saiman ochutnal víno a podal mi složené noviny. Před Změnou sice jejich produkce skomírala, ale vlny magie si krutě pohrávaly s internetem, takže se papírové zpravodajství vrátilo s veškerou pompou. V těchto byla vytištěná fotografie zlověstné budovy z červených cihel skrývající se za poničenou zdí. Mrtvola draka, jen o něco málo víc než kostra pokrytá cáry rozpadajícího se masa, se rozkládala mezi těly mrtvých žen. Titulek hlásal RUDÝ STALKER ZABIT PÁNEM ŠELEM. Ani zmínka o mně. Přesně tak, jak to mám ráda.

Druhý obrázek doplňoval další článek pod prvním. Dereka nesl v náručí Doolittle, lékař Smečky. Stalker tehdy Derekovi zlomil nohy a spoutal ho řetězy, aby zabránil kostem v hojení.

„Byl to ten hoch, na kterého se stalker zaměřil kvůli spojení s tebou,“ oznámil mi Saiman. „Jsem přesvědčený, že ho k tobě připoutali krevní přísahou, aby tě ochraňoval.“

Saiman měl skvělé zdroje a za informace dobře platil, ale členové Smečky s lidmi zvenčí nemluvili a přes to naprosto nejel vlak. Jak se ksakru mohl dostat k podobně šťavnatému drbu?

„Ta přísaha už dávno neplatí.“ Curran, Pán šelem Atlanty, vůdce Smečky a hajzl neuvěřitelný, který opravdu doslovně držel Derekův život v drápatých prackách, malého génia krevního slibu zprostil, jakmile se aféra redpointského stalkera uzavřela.

„Magie má zajímavé vlastnosti, Kate. Jakmile se jednou takové pouto vytvoří, ovlivňuje oba lidi.“

Newmanovu teorii reciproční magie jsem znala stejně dobře jako každý druhý. Saiman se ze mě snažil vydolovat informace. Ráda jsem ho zklamala. „Jestli si myslíš, že jsem tady kvůli nutkání způsobenému zbytkovou magií starého krevního slibu, jsi na omylu. Není to můj milenec, utajovaný příbuzný nebo kožoměnec neobyčejně důležitý pro Smečku. Přišla jsem, protože je to můj kamarád. Kdyby se naše role prohodily, v téhle chvíli bys už byl mrtvý a on by se snažil konferenční stolek použít jako páku, aby mě z té klece dostal.“

Zpražila jsem Saimana nejsilnější verzí tvrdého pohledu. „Nemám moc přátel, Saimane. A pokud se mu něco stane, budu to brát velmi osobně.“

„Vyhrožuješ mi?“ V Saimanově hlase se odrážela pouze mírná zvědavost.

„Jenom ti vyjasňuju pravidla hry. Jestli mu ublížíš, tak ti ublížím taky a nebudu se ohlížet na následky.“

Saiman vážně přikývl. „Prosím. Můžeš si být jistá, že tvé citové vazby beru v potaz.“

O tom jsem neměla nejmenší pochybnost. Saiman bral totiž v potaz naprosto vše. Obchodoval s informacemi a prodával je tomu, kdo nabídl nejvíc. Zboží získával kousek po kousku, dával je dohromady z roztříštěných mozaiek jednotlivých konverzací a na nic nezapomněl.

Saiman položil víno na stolek a propletl si dlouhé prsty na rukou dohromady. „Nicméně tvůj kamarád se mi vloupal do bytu a pokusil se mi ukrást majetek. Rád bych proto zdůraznil, že jakkoli respektuji tvé odhodlání neštítit se ani násilí, jsem si docela jistý, že bys mne nezabila bezdůvodně. Důvod ti dávat nehodlám, a proto bych rád poznamenal, že při tomto vyjednávání mám nad tebou navrch.“

To byla pravda. Kdyby se tahle nepříjemnost dostala ven, Derek by se musel postavit Curranovi. Pán šelem byl arogantní, mocný zkurvysyn, který vládnul Smečce železnou rukou a deseticentimetrovými drápy. Já a Curran jsme se snášeli asi tak dobře jako glycerin a kyselina dusičná. Dejte nás k sobě, trochu zatřeste a pak se radši kliďte pryč, protože to brzy bouchne. Ačkoliv měl mnoho chyb (a musela bych si půjčit Saimanovy prsty na rukou i na nohou, abych je mohla všechny spočítat), nezvýhodňoval oblíbence. Derek bude potrestán, a velmi krutě.

Usrkla jsem si vody. „Jsem si toho vědoma. Jen tak ze zvědavosti, co se pokusil ukrást?“

Saiman s lehkou motýlí elegancí zkušeného kouzelníka vykouzlil ze vzduchu dva menší papírové obdélníky. Magie zrovna u moci nebyla, takže to musel mít v rukou. Ten fakt jsem si pro jistotu uložila do paměti kvůli pozdějšímu využití. Nehrát karty se Saimanem, nikdy.

„Chtěl tohle,“ podal mi je. Zadívala jsem se na ně, ale ani jsem se jich nedotkla. Byly krvavě rudé.

Na povrchu pergamenu byl výrazným zlatým písmem vytištěný nápis PŮLNOČNÍ HRY. „Co jsou Půlnoční hry?“

„Turnaj magických bytostí jen pro zvané.“

No páni. „Budu to brát tak, že se jedná o nelegální turnaj.“

„Velmi nelegální. A navíc jsem přesvědčený, že Pán šelem výslovně zakázal členům Smečky účastnit se i přihlížet podobné akci.“

Takže za prvé, Derek se vloupal do Saimanova bytu. Za druhé, chtěl tady krást. Za třetí, pokusil se vzít vstupenky na nelegální turnaj gladiátorů v přímém rozporu s pravidly Smečky. Curran stáhne Dereka zaživa z kůže. A je možné, že doslova. Dala se tahle podělaná záležitost ještě něčím zhoršit?

„Dobře. Takže jak to dáme do pořádku?“

„Jsem připravený nechat ho jít a zapomenout, že tady vůbec byl,“ oznámil mi Saiman. „Pokud mě na Hry zítra v noci doprovodíš.“

Dobře mi tak, neměla jsem se ptát.

„Ne,“ namítl Derek.

Prohlížela jsem si sklenici z křišťálového skla ve své ruce, hrála jsem o čas. Někdo do skla pečlivě vybrousil velký znak, plamen, kolem něhož se obtáčel had. Světlo elektrických lamp ornament prosvětlovalo, takže křišťálové šupiny plaza jiskřily ohnivými barvami.

„Nádhera, že?“

„To ano.“

„Riedel. Ručně broušené. Velmi limitovaná série, vyrobil jenom dvě.“

„Proč mě tam s sebou chceš?“

„Mám k tomu dva důvody. Za prvé, hodil by se mi tvůj profesionální názor. Potřebuji nějakého experta na boj.“

Zdvihla jsem obočí.

„Rád bych, abys zhodnotila jeden z týmů účastnící se Her,“ dovolil si Saiman malý úsměv.

Dobře, to jsem mohla udělat. „A ten druhý?“

Saiman dlouhou chvíli studoval pohledem sklenici ve své ruce a pak ji rozbil o stůl. Vydala čistý, zvonivý zvuk a koberec zasypal déšť třpytivých střepů.

Derek v kleci zavrčel.

Potlačila jsem nutkání obrátit oči v sloup nad podobným dramatickým gestem a ukázala bradou na kus skla. „Jestli mě tím plánuješ pořezat, máš smůlu. Na tyhle věci se mnohem víc hodí láhev.“

V očích mu zaplálo pobavení. „Ne, vlastně jsem tím chtěl umocnit jistou filozofickou pointu. Sklenice, kterou právě teď držíš v ruce, je jediná svého druhu. Je to vrchol luxusu – neexistuje nic, co by se tomu rovnalo.“

Tkáň kolem jeho zápěstí nabobtnala, začala se přesouvat s hladkostí roztaveného vosku. Žaludek mi poskočil a snažil se odplazit pryč. Už je to tady zase. Dokázal v sobě uchovávat magii podobně jako nabíjecí baterie, ale opravdu by mě nenapadlo, že se umí proměňovat i za tak silného odlivu magie. Člověk se učí celý život.

Ramena se mu rozšířila. Krk, hruď a stehna mu zesílily, najednou napínaly tepláky. Na předloktích se mu vyrýsovaly svaly. Ve chvíli, kdy se mu ve tváři začaly chvět kosti, málem jsem vyzvracela všechnu vodu, kterou jsem do sebe předtím dostala.

Díval se na mě s novou tváří. Pohledným, výrazným, smyslným obličejem s hranatou bradou, vyrýsovanými lícními kostmi a zelenkavýma očima stíněnýma nazrzlým obočím. Husté plavé vlasy mu spadaly v zářivé vlně na rozložitá ramena.

„Pro většinu lidí představuji vrchol luxusu já,“ sdělil mi.

Hromotluk splasknul, zeštíhlel, přeléval se a kroutil, ale oči zůstávaly stejné. Upřeně jsem se do nich dívala, použila jsem je jako pevný bod. I když změnily tvar a duhovky ztmavly, stále jsem podle nich Saimana dokázala poznat.

„Nabízím něco, co přesahuje hranice obyčejného sexu,“ pověděla mi hispánská žena dech beroucí krásy. „Nabízím splněná přání. Cokoliv chceš. Kohokoliv chceš. Můžu ti vyplnit jakékoli fantazie. A co víc, můžu ti dát okusit zakázané.“

Tvář se mu opět proměnila. Derek. Velmi povedená napodobenina, při špatném světle by mě dokázala i zmást. Jenže tělo měl stále ženské. Začínal být unavený. Musel do sebe nacpat několik litrů živin před mým příchodem, aby dokázal předvést podobnou show.

„Můžu ti dát přítele,“ zazubil se Saiman-Derek. „Bez pocitu viny. Nikdo by se to nikdy nedozvěděl. Všechny tváře, které si potajmu představuješ, když se sama uspokojuješ? Můžu ti je dát z masa a kostí.“

Derek na něj jen zíral, neschopný slova, na tváři měl výraz naprostého zhnusení.

„Má tahle předváděčka nějaký jiný smysl než mi podráždit žaludek?“

Saiman si povzdechl. „Odmítáš všechno, co ti nabízím, Kate. Zraňuje to mou hrdost.“

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Odmítám, protože nezáleží na tom, jaký tvar budeš mít, pořád budu vědět, že jsi to ty. A nechceš mě kvůli tomu, jaká jsem. Zajímáš se o mne, protože jsem ti řekla ne.“

Na okamžik se nad tím zamyslel. „Možná. Ale tím, že mě odmítáš, ses stala mým vrcholem luxusu. Jedinou věcí, kterou nemohu mít. Nechceš se se mnou setkat. Neodpovídáš na mé telefonáty. Veškeré mé pokusy o omluvu za chování během magické erupce vyšly naprázdno. Je velmi těžké svést ženu, která odmítá mou existenci. Těším se, až tě budu mít pro sebe celou noc.“

„Zasraný perverzák,“ našel Derek konečně slova, kterými byl schopen vyjádřit vlastní názor na současnou situaci.

„Já osobně upřednostňuji termín ‚sexuální deviant‘,“ odtušil Saiman.

„Až se dostanu ven, tak…“

Zvedla jsem ruku, abych zarazila Derekovy sliby ohledně velmi bolestivých a jistě vysoce nelegálních praktik, které by na Saimanovi nejraději vyzkoušel. „Půjdu s tebou na Hry.“ I když bych raději třeba čistila latríny. „Na oplátku potvrdíš, že se Derek nikdy nevloupal do tvého bytu, a předáš mi veškeré důkazy, že tu vůbec kdy byl. Neplánuj si žádné rande. Nebude žádné dvoření, svádění ani sex. To je má první a poslední nabídka a nehodlám o ní vyjednávat. A pokud se ji rozhodneš přijmout, měj prosím na paměti, že jsem stále zástupce Řádu účastnící se velmi nelegální události. Nepokoušej se mě dostat do situací, kdy budu mít nutkání se podle toho zachovat.“

Saiman vstal, odešel do místnosti sloužící mu jako laboratoř, a když se vrátil, držel v ruce štos digitálních výtisků ukazujících Dereka v kleci v celé jeho kráse. Podal mi vytištěné obrázky, zapnul digitální fotoaparát a vše, co bylo na paměťové kartě, přede mnou smazal.

Derekův kamenný výraz na okamžik zmizel a pod ním se objevila provinilost. Výborně. Hodlala jsem ji později využít, aby mi všechno pověděl.

Saiman zdvihl dálkový ovladač, stiskl tlačítko a dveře klece se otevřely. Derek vyskočil na nohy a já se postavila mezi něj a Saimana dřív, než do seznamu prohřešků přidal vraždu.

„Vyzvednu tě v deset před tvým bytem,“ oznámil mi Saiman.

Když se za námi zavřely skleněné dveře vstupní haly, vydechla jsem si. Na východ slunce bylo stále příliš brzy a parkoviště leželo utopené v temnotě. Chladný noční větřík byl po navoněné atmosféře věžáku velmi osvěžující.

Derek zavrtěl hlavou, jako by si ji potřeboval pročistit. „Díky.“

„To nestálo za řeč.“

„Neměl jsem tam lézt oknem,“ změřil si Derek mrakodrap pohledem. „Myslel jsem si, že v patnáctém patře se nebude obtěžovat s ochranou oken. Ale celé to místo je jedna velká past.“

„Před několika lety měl problémy s vloupáními. Proto jsem mu musela na nějakou dobu dělat osobního strážce.“ Před očima mi vyvstal živý obraz člověka s tužkou vraženou do levého oka i s takovými detaily, jako byly krvavé šmouhy od mých prstů na žlutém povrchu. Díky ti, drahá paměti, že se opět pokoušíš sabotovat mou konverzaci. „Saiman bere vlastní bezpečnost velmi vážně.“

„Jasně.“

Dorazili jsme k mému autu. „Na rohu Ponce de Leon a Dead Cat našli mrtvého kožoměnce. Byl tam Jim i se Smečkovým týmem. Nevíš o tom něco?“

Přes Derekovu tvář přeběhl tmavý stín. „Ne. Kdo umřel?“

„To nevím. Jim mě nepustil k tělu ani na tři metry.“ Zadívala jsem se mu přímo do očí. „Měl jsi s tím něco společného, Dereku?“

„Ne.“

„Jestli ano, musíš mi to hned říct.“

„Nemám s tím nic společného.“

Věřila jsem mu. Derek sice oplýval mnoha talenty, ale lhaní mezi ně nepatřilo.

Postávali jsme u auta. No tak, zázračný chlapče. Ty víš, že mi chceš povyprávět, co se děje.

„Neměla bys s tím úchylem nikam chodit,“ prohrábl si Derek kratičké vlasy. „Je nebezpečný.“

„Dala jsem mu slovo. Musím tam jít. Mimo to… Saiman je zdegenerovaný. Nechá se naprosto ovládat choutkami. Pro něj neexistuje vyšší poslání než ukájet vlastní pudy, takže se dá docela dobře předvídat, jak se zachová. Budu v pořádku.“

V dálce začal nějaký pes hystericky štěkat. Derek se zadíval do míst, odkud zvuk přicházel. Duhovky mu na okamžik žlutě zasvítily. Soustředil se, lehce se naklonil dopředu, stál téměř na špičkách. Přikrčený vlk s naježenou srstí pokrytý lidskou kůží.

Derek očekával, že ho každou vteřinou může někdo přepadnout. Něco bylo hodně špatně. „Dereku?“

Ovládl se, zklidnil a jeho výraz vypadal znovu neproniknutelně. Ale šelma v něm odmítala nechat se zkrotit úplně. Snažila se mu prodrat z očí, vyla v nich.

„Je to záležitost Smečky, nebo osobní?“

„Osobní.“

„Ví o tom Curran?“

Derek se zadíval na špičky bot.

Brala jsem to jako ne. „Můžu ti s tím nějak pomoct?“

„Ne.“

„Podnikla jsem kvůli tobě takovou cestu, abych tě dostala ven, a ty mi ani nepovíš, o čem to celé bylo?“

Zavrtěl hlavou a vyrazil do noci. Tolik k provinilosti.

Pozorovala jsem ho, jak přešel do charakteristického vlčího klusu, zdánlivě bez námahy. Mohl takhle běžet dny, překonávat míle dlouhými kroky. Derek dorazil na konec parkoviště, vyskočil, aby se dostal přes metr vysokou zídku, a pak v polovině skoku změnil názor. Zvláštní věc na pohled. Vystřelil do vzduchu, neschopný zastavit se, ale místo toho, aby skočil do dálky, vymrštil se přímo nahoru a dopadl na téměř stejné místo, z něhož vyskočil. Rozběhl se zpátky ke mně.

Za okamžik byl vedle mne. „Lhal jsem. Potřebuji tvou pomoc.“

„Koho půjdeme zabít?“

„Máš po ruce pero?“

Z auta jsem vytáhla notes a tužku. Něco naškrábal na kus papíru, vytrhl ho a složil papír napůl. „Slib mi, že si to nepřečteš. Je to důležité. Je to ta nejdůležitější věc, jakou jsem kdy udělal. Her se účastní jedna holka. Jmenuje se Livie. Je u Smrtonošů. V týmu jsou jen dvě ženy. Ona je ta s dlouhými tmavými vlasy. Dej jí to. Prosím.“

Holka. Riskoval Curranův hněv kvůli holce.

Na první pohled to dávalo smysl. Bylo mu devatenáct a bouřilo v něm moře hormonů. Ale nikdy jsem Dereka nepovažovala za osobu, která by se bezhlavě zamilovala. Dával slovu stoický nový rozměr. A co víc, skoro zbožně uctíval Currana. Muselo v tom být něco víc. Naneštěstí byl Derekův výraz asi tak sdílný jako žulová zeď.

„Snažil ses ukrást ty lístky, abys mohl nějaké holce předat vzkaz?“

„Ano.“

Poškrábala jsem se na hlavě. „Vím, že máš potíže. Cítím to. Tohle je obvykle ta část, kdy vyhrožuju příšerným fyzickým násilím a slibem, že ti budu tančit na hrobě, dokud mi nepovíš všechno, co víš. Je tu pouze jeden menší problém.“

Derek se zazubil a na chvíli byl malý génius zpátky. „Že tvým slibům o zlámání všech kostí v těle nebudu věřit?“

„Přesně tak.“

Krátce, štěkavě se zasmál.

„Pověz mi, o co jde. Pomůžu ti, ať už jde o cokoliv.“

„Nemůžu, Kate. Je to něco, co bych měl udělat sám. Prostě jí dej ten vzkaz, ano? Slib mi to.“

Chtěla jsem ho popadnout a třást jím do chvíle, než z něj vypadne celý příběh. Ale jediný způsob, jak přijít na to, co se děje, byl vzít vzkaz a doručit ho. „Slibuju.“

„A přísaháš, že si ho nepřečteš.“

Bože na nebi. „Dej mi ten zatracený papír. Už jsem ti řekla, že si ho nepřečtu.“

Předal mi papír a já mu ho z ruky téměř vytrhla.

„Díky.“ Rty se mu zkřivily v drobném, šťastném úsměvu. Ustoupil o dva kroky dozadu, otočil se na patě a pak se rozběhl. Než jsem se stačila vzpamatovat, byl pryč. Splynul s temnotou ulice mezi polorozpadlými budovami.

Stála jsem na parkovišti, vzkaz stále v ruce. Žaludek mi sevřela nepěkná předtucha. Derek měl problémy. Nevěděla jsem jak nebo proč, ale cítila jsem v kostech, že jde o něco hodně špatného a skončí to ještě hůř. Kdybych měla trochu rozumu, tak papír otevřu a přečtu si to.

Povzdechla jsem si, nastoupila do auta a nacpala papír do přihrádky v palubní desce. Zdravý rozum nepatřil mezi mé přednosti. Něco jsem slíbila a musela jsem to dodržet.

Bolela mě záda. Cítila jsem únavu v každičké kůstce těla. Chtěla jsem si jednoduše někde lehnout, zavřít oči a zapomenout na svět. Zapnula jsem si pás. Potřebovala jsem vědět víc o Hrách, a to rozhodně před dnešním večerem. Ráno zajdu do Řádu a projdu spisy. A mrknu se na zprávu PÚPJ. Nikdo netvrdil, že vražda kožoměnce a Derekovy potíže něco spojovalo, ale budu se cítit líp, když tu možnost vyloučím. Jakkoli Smečka vraždu řešila. Jakkoli to nebyl můj případ. Jenže to mi vůbec nedělalo starosti. Ne, naprosto ne.

Sedla jsem si do auta a cítila, jak mne zalila vlna únavy. Přemýšlela jsem o Curranovi. Před dvěma měsíci jsem našla Pána šelem ve svém domě, jak si čte. Vyměnili jsme si pár vět, vyhrožovala jsem mu fyzickým násilím, pokud neodejde, a pak se ke mně naklonil, jako by mě chtěl políbit. Ale místo toho na mě mrknul, zašeptal: „Apríl,“ a zmizel kamsi do noci.

Udělal mi kafe. Vypila jsem ho do poslední kapky ještě ten večer.

Nebyla jsem si jistá, jestli se vrátí, ale kdyby ano, chtěla jsem být připravená. Představovala jsem si naše setkání snad tucetkrát. V hlavě jsem si skládala dohromady dlouhé konverzace prošpikované spoustou jízlivých narážek a chytrých odpovědí.

Ten parchant se neukázal.

A čím déle jeho nepřítomnost trvala, tím jistější jsem si byla, že se neukáže vůbec. Bylo to očividné, až to bilo do očí. Rád si se mnou pohrával, a jelikož se mu povedlo vyvést mě z míry, přestalo to pro něj být zajímavé. Rozhodl se hledat zábavu jinde. S čímž jsem byla naprosto spokojená. Nejlepší řešení. Možná se mi o něm jednou nebo dvakrát zdálo, ale jinak bylo všechno prima.

A kamkoli už tohle zamotané klubko Derekových potíží vedlo, zrovna jsem nejásala nad představou, že na jeho druhém konci najdu právě Currana.

Bylo vždycky dobré rozvrhnout si plán akce. Nastartovala jsem auto. Bod první: vyhýbat se Pánovi šelem. Úkol druhý: neusnout za volantem.

3.

„Kate?“

Mám vynikající reflexy. Takže i když jsem vystřelila ze židle, skočila na stůl a pokusila se nezvaného hosta bodnout do krku, zastavila jsem se pět centimetrů před Andreiným krkem. Byla má nejlepší kamarádka. A vrazit někomu takovému nůž do hrdla se obecně považuje za společenské faux pas.

Andrea upřeně pozorovala černou čepel vrhací dýky. „To bylo super,“ okomentovala to. „Co uděláš za dolar?“

Zpražila jsem ji pohledem.

„Děsivé, ale moc by sis tím nevydělala.“ Andrea se opřela o roh mého pracovního stolu. Malá, blonďatá a smrtící. Andrea byla rytířem Řádu na plný úvazek a měla obličej hodné holky, který lidi uklidňoval a nutil je utíkat za ní a skoro se přerazit, jak jí chtěli popovídat o svých problémech. Jednou jsem s ní šla nakoupit a měli jsme možnost vyslechnout si nejméně tři životní příběhy od naprosto neznámých lidí. To by se mně nikdy stát nemohlo. Když lidé potkali mne, většinou se mi klidili z cesty a říkali věci jako: „Vezměte si, co chcete, hlavně už odsud zmizte.“

Samozřejmě pokud by ti neznámí věděli, že se Andrea umí trefit z dvaceti metrů do kousku domina, asi by si rozmysleli, jestli si nenechat problémy radši pro sebe.

Andrea si změřila pohledem složku na stole. „Myslela jsem si, že máš dneska volno.“

„To mám.“ Seskočila jsem dolů. Dokázala jsem si pro sebe ukrást tři hodiny spánku, dovlekla se do kanceláře kvůli informacím ohledně Her, padla obličejem na stůl do rozevřeného spisu a okamžitě ztratila vědomí i přes téměř kritické množství kofeinu v krevním oběhu. Což vysvětlovalo, proč jsem přeslechla, že Andrea vstoupila do kanceláře. Obyčejně jsem takhle nevystartovala, pokud mě něco nevylekalo.

Promnula jsem si tvář a snažila se zahnat pachuť únavy. Zatímco jsem spala, někdo mi do hlavy nalil olovo, které se mi v ní teď převalovalo a dělalo tam rámus. „Hledám informace ohledně Půlnočních her.“

Naneštěstí se ukázalo, že složka týkající se tohoto tématu je štíhlá až na hranici anorexie. Tři stránky plytkého přehledu o struktuře turnaje, žádná bližší specifika. To znamenalo, že existovala jiná složka, a pořádně macatá. S úhledným razítkem TAJNÉ na obalu, což ji posouvalo naprosto mimo můj dosah. Co se týkalo bezpečnostních přístupů, dali mi pouze nutné minimum. Tohle byl jeden z mála vzácných okamžiků, kdy jsem litovala, že nejsem plnohodnotným rytířem Řádu. Při současném stavu věcí byly mé šance získat tajnou složku ještě o něco menší, než kdybych chtěla sehnat kornout zmrzliny v křesťanském pekle.

„Moc o nich nevím,“ odtušila Andrea. „Ale jeden z mých instruktorů se jich zúčastnil, než je postavili mimo zákon. Můžu ti říct, jak to tam tehdy chodilo. Při obědě.“

„Obědě?“

„Je pátek.“

Jasně. Andrea a já jsme vždycky v pátek obědvaly spolu. Obvykle si mě odchytila v kanceláři a nedala mi na výběr. Podle Andrey byl společný oběd něco, co dělali přátelé. Pořád jsem si ještě zvykala na fakt, že nějakého mám. Déletrvající vztahy byly luxus, který jsem si po většinu života nemohla dovolit. Přátelé vás podporovali a chránili, ale také znamenali slabinu, protože jste jim podobnou náklonnost obvykle chtěli vrátit.

S Andreou jsme během erupce úzce spolupracovaly. Zachránila jsem jí život, ona zase zachránila krk mému děcku, Julii. Děvčeti, které se z dítěte ulice postrádajícího matku na začátku magické erupce proměnilo ke konci v zabijáka démonů. Sice matku ztratila úplně, ale získala šílenou tetu Kate. Jakmile erupce opadla, čekala jsem, že se s Andreou zase tiše odcizíme, ale ona měla jiné plány. Stala se mou nejlepší kamarádkou.

V žaludku mi zakručelo. Tělo mě informovalo, že pomalu umírám hlady. Jídlo a spánek. Dalo se obejít bez jednoho, ale ne bez obou najednou. Vrátila jsem Zabíječe do pochvy na zádech, kam patřil, vrhací nůž dala zpátky do pouzdra na opasku a popadla jsem tašku. Andrea zkontrolovala dva SIG-Sauery P226 v pouzdrech na stehnech, pohmatem se ujistila, že jsou lovecký nůž a menší záložní pistole na kotníku na svých místech, a mohly jsme jít.

* * *

Zírala jsem na obrovský tác s kopou gyrosu. „Umřela jsem a přišla do nebe.“

„Přišla jsi do Parthenonu.“ Andrea si sedla naproti mně.

„Pravda, pravda.“ Do nebe bych se dostala jedině v případě, kdybych vyhodila do povětří bránu i se svatým Petrem.

Seděly jsme v druhém patře, v zahradní části malé řecké restaurace jménem Parthenon. Její součástí byla i otevřená terasa a od našeho stolu jsme měly výhled na rušnou ulici, i když přes kovové zábradlí. Jediné, co tohle místo kazilo, byl nábytek. Stoly možná mohly být ze dřeva a vcelku ušly, ale sedělo se na nepohodlných kovových židlích přišroubovaných k podlaze, což znamenalo, že jsem nemohla hlídat, kdo prošel dveřmi.

Nabrala jsem maso kouskem pity. Myšlenky se mi neodbytně stáčely k Derekovi s drobným úsměvem na rtech uprostřed nočního parkoviště. U žaludku se mi v posledních několika hodinách usadil velký, těžký balvan starostí.

Uvázla jsem na mrtvém bodě. Kromě Dereka, který neprozradil ani slovo, byli členové Smečky jediní, kdo na tu událost byl schopen vrhnout alespoň trochu světla. Možná by se našel způsob, jak se někoho zeptat, aniž bych musela prozradit Derekovy výstřední kousky, ale byla jsem příliš hloupá na to, abych na nějaký přišla. A vzhledem k nedávné smrti jednoho z jejich členů budou chtít popsat situaci se všemi detaily. Kdybych zmínila cokoliv o Saimanovi nebo o Hrách, Derek bude potrestán. Jenže pokud budu mlčet, mohl by riskovat vlastní zadek při provádění něčeho neskutečně hloupého.

Když se k tomu přidala ještě bolest hlavy, nebylo divu, že jsem měla špatnou náladu. Pokud vím, Derekův vzkaz mohl znít: „Sejdeme se v Knights Inn. Nakoupil jsem duhové kondomy.“ Ale samozřejmě, taky tam mohlo stát: „Dneska zabiju tvého bratra. Přichystej hrnec, k večeři bude dušené maso.“

Měla bych si ten zatracený lístek prostě přečíst. Až na to, že jsem mu slíbila, že to neudělám. Ve světě magie mělo dané slovo váhu. A když už jsem někomu něco přísahala, neporušila bych to.

Mimo to, pokud bych slovo nedodržela, znamenalo by to ztrátu Derekovy důvěry. Obecně vzato, ztratím ji, ať udělám cokoliv. Nemůžu si přečíst vzkaz, nemůžu se na něj nikoho vyptávat a nemůžu ani odmítnout doručit ho. V téhle chvíli bych Dereka nejradši kopla do hlavy.

A aby toho nebylo málo, zpráva pro policisty PÚPJ neobsahovala žádné užitečné informace. Na rohu Ponce de Leon a Dead Cat se našlo rozsekané tělo ženy. Byla identifikována jako člen Smečky a celá věc byla předána kožoměncům. Konec pohádky.

Zadívala jsem se na Andreu. „Půlnoční hry.“

Andrea přikývla. „Jeden z mých mentorů se jich účastnil. Odehrávají se v Aréně, jakémsi druhu bunkru. Organizuje je Společnost, která vždy sestává ze sedmi členů. Většinu peněz vydělávají tím, že sází na bojovníky. Existují sice sázky na jednotlivce, ale největší prachy se dají vydělat při sázení na tým. Turnaj se koná jednou ročně. Účastní se ho čtrnáct týmů po sedmi bojovnících, z nichž každý má vlastní specifický úkol.“

„Opravdu rádi všude strkají sedmičku, hm?“ žvýkala jsem mezitím jídlo. Číslo sedm mělo mystický význam. Ne tak silný jako trojka, ale používalo se také dost. Sedm moudrých Řeků, sedm divů světa, sedm dní v týdnu, sedmimílové boty, sedm básníků Moallakatu… ovšem spojitost s nějakým významem očividná nebyla, pokud vůbec existovala. Možná chtěli tvůrci turnaj jen zakotvit v numerologii.

„Můj učitel bojoval jako střele…“ Andrea se zadívala na ulici a ztichla. Zúžila oči. Vypadala naprosto soustředěně jako sokol, který si vyhlédl vypaseného holuba. Kdyby měla v ruce pistoli, bála bych se, že chce někoho zastřelit.

„No věřila bys tomu?“

Zadívala jsem se směrem, kterým hleděla, a uviděla Rafaela. Hyenodlak si to vykračoval po ulici, vysoký muž s uhlově černými vlasy, oblečený v džínách a černém triku. Ruce měl vražené v kapsách a na rameni mu visel batoh. Spatřil, že se na něj díváme, a ztuhl. Přesně tak. Seš naprosto v háji.

„Mám pocit, že mě pronásleduje,“ zamračila se na něj Andrea.

Zamávala jsem a naznačila mu, ať se k nám připojí.

„Co to děláš?“ sykla na mne Andrea skrze zatnuté zuby. Tvář jí pobledla, na jejích pažích jsem téměř viděla náznaky hyeních skvrn.

Rafael se pokusil o slabý úsměv, zamířil k nám a zmizel ve dveřích Parthenonu.

„Chci zjistit, jestli něco neví o Půlnočních hrách. A pokud si bude moct sednout s tebou k jednomu stolu, poví mi všechno, co budu chtít. Myslím, že se mu opravdu líbíš.“

Slabé slovo. Rafael v tom lítal až po uši. Během erupce, kdy Andrea téměř zemřela, se mohl přetrhnout, aby se o ni postaral.

„Jasně.“ Andree se podařilo do toho jediného slova vložit tolik opovržení, až mě to zarazilo.

Tohle byl jeden z okamžiků přátelství, kdy se člověk pohyboval na tenkém ledě a měl velkou šanci, že se proboří a spadne do ledové vody. „Tobě se nelíbí? Opravdu?“

Přes Andreinu tvář přeběhl stín. „Nechci být jeho TDV-KJJN.“

„Co to znamená?“

„Ta divná věc, kterou jsem ještě neojel.“

Začala jsem se dusit kusem gyrosu, jak mi zaskočilo.

A přesně tu chvíli si Rafael vybral, aby se vynořil ve dveřích terasy. Naštvaná, nebo ne, Andrea od něj nemohla odtrhnout oči, když se k nám blížil. Stejně jako já. Téměř jsem si vykloubila rameno, jak jsem se snažila sednout si tak, abych na něj viděla. Pohyboval se s ladností vlastní všem kožoměncům, druhem vrozené elegance, kterou oplývali vysoce profesionální tanečníci nebo mistři bojového umění. Vlasy měl rozpuštěné, spadaly mu na ramena, při chůzi se mu vlnily a pohlcovaly sluneční světlo. Kůži měl opálenou a tvář… zajímavou. Když se člověk soustředil na jednotlivé rysy, nebyly výrazně krásné, ale složené dohromady vytvářely hluboce přitažlivý obličej. Nebyl pohledný, ale přitahoval zrak jako magnet a pohled jeho sytě tmavě modrých očí byl nesporně vzrušující.

Na Rafaela jste se podívali, a okamžitě jste mysleli na sex. Nebyl ani můj typ, a stejně jsem si nemohla pomoct.

Rafael se zastavil metr nebo dva od našeho stolu, jako by si nebyl jistý, co má dělat dál. „Ahoj. Andreo, Kate… nečekal jsem, že vás dvě uvidím zrovna tady.“

Otočila jsem se zpátky ke stolu a v zádech mi slyšitelně luplo. To mě naučí.

„Sedni si,“ zasyčela Andrea.

Rafael opatrně položil batoh jednou rukou na zem, obsadil zbývající židli a sedl si. Vypadal napjatě. Andrea usilovně pozorovala ulici. Takhle dohromady vypadali jako dokonalé protiklady. Andrea se světlými vlasy a lehce opálenou pokožkou mohla mít nanejvýš sto šedesát centimetrů. Zato Rafael se pyšnil výškou okolo sto osmdesáti centimetrů, černými vlasy, hlubokýma očima a odstín jeho pokožky by se dal nejlépe přirovnat ke kávě, do níž někdo nalil spoustu smetany.

„Tak copak neseš v tom batohu?“ zeptala jsem se. Mistr nezávazné konverzace, to jsem já.

„Přenosný m-skener,“ řekl Rafael. „Vyzvedl jsem ho z obchodu. Byl tam už od erupce. Nemohli otestovat, jestli funguje, dokud zase nepřišla vlna magie.“

Jakmile přišla řeč na m-skenery, „přenosný“ bylo hodně relativní slovo. Nejmenší z nich vážily kolem čtyřiceti kilo. Bylo fajn být hyenodlakem.

Andrea vstala. „Půjdu si vybrat dezert. Dáš si taky něco, Kate?“

„Ne,“ odpověděla jsem.

„A ty?“

„Ne, díky,“ odtušil Rafael.

Odkráčela pryč.

Rafael se na mě zadíval. „Co dělám špatně?“

Zarazila jsem se s kusem pity v ruce. „To se ptáš mě?“

„Nemůžu se zeptat nikoho jiného. Ty ji znáš. Jste kamarádky.“

„Rafaeli, v životě jsem neměla stálého přítele. Už je to víc než rok, co jsem měla naposledy sex. A víš moc dobře, jak se můj poslední pokus o milostný život vyvinul. Byl jsi dokonce u toho, mám ten pocit.“

„Jo. Držel jsem v ruce brokovnici.“

Přikývla jsem. „V tom případě se můžeme shodnout, že jsem ten nejnevhodnější člověk, kterého by ses měl ptát na vztah. Nevím, co bych ti řekla.“

„Znáš Andreu.“

„Ne zas tak dobře.“

Rafael vypadal sklesle. „Ještě nikdy mi to nezabralo tolik času,“ zašeptal.

Soucítila jsem s ním. Už Andreu uháněl dva měsíce. Na hyenodlaka, nebo boudu, jak se jim jinak říkalo, to byla neobvykle dlouhá doba. Jeho klan byl spíš dobrodružně založený. Měli rádi sex, oddávali se mu velmi často a s nejrůznějšími partnery. U hyen byly dominantnější ženy, a co jsem tak pochytila, Rafael byl dost oblíbený. Díky trpělivosti i postavení, jelikož byl synem Tety Bé, boudí alfy. A jeho vzhled zaručoval, že u žen ne-kožoměnců taky netrvalo dlouho, než ho zatáhly do peřin.

Naneštěstí Andrea nebyla ani jedno. Lyk-Vé, virus zodpovědný za existenci kožoměnců, ovlivňoval lidi stejně jako zvířata. Ve velmi ojedinělých případech se stalo, že šlo o dlakozvíře, tedy zvíře schopné brát na sebe lidskou podobu. Většina z nich byla neplodná, mentálně zaostalá a násilnická, ale vzácně se našly i případy, které dokázaly žít v lidské společnosti bez toho, aby je někdo chtěl na místě zabít. A ještě vzácněji se dokázali rozmnožovat.

Andrea byla šelmočlověk, dítě dlakohyeny a boudy. Svůj původ ukrývala přede všemi. Před kožoměnci, jelikož by ji někteří mohli chtít zabít kvůli prastarým, hluboce zakořeněným předsudkům, a před Řádem, protože ve chvíli, kdy si někdo z nich uvědomí, že je Andrea kožoměnec, vyrazí ji. Technicky vzato spadala jakožto kožoměnec pod Curranovu moc a Řád vyžadoval absolutní oddanost. Zatím se Pán šelem nepokoušel tenhle problém příliš řešit, ale každou chvíli mohl změnit názor.

Podle mých informací o Andreině původu zatím věděli jen boudí klan ve Smečce, Curran, Jim, Derek, Doolittle a já. A všichni dohromady jsme se nezávisle na sobě shodli na tom, že by to tak mělo zůstat, aniž bychom to téma někdy doopravdy probírali.

„Opravdu chceš radu?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Snaž se myslet méně jako bouda a víc jako člověk.“

Naježil se. „Co to má kruci znamenat? Bouda je to, co jsem.“

Setřela jsem chlebem z talíře poslední šmouhu tzatziki. „Je rytířem Řádu. Z každých osmi adeptů, kteří nastoupí na Akademii, studia úspěšně ukončí pouze jeden. Velmi tvrdě pracovala na tom, aby byla lidská. Staň se jejím přítelem. Mluv s ní. Zjisti, jaké knížky má ráda, jaké střelné zbraně… když už mluvíme o knihách, něco typického pro Andreu bych ti prozradit mohla. Ale bude tě to něco stát.“

„Co potřebuješ?“

„Půlnoční hry. Řekneš mi všechno, co o nich víš.“

„To bude lehké,“ zazubil se Rafael. „Ty první.“

„Jak si mám být jistá, že mi to pak opravdu povíš?“

„Andrea už je na schodech. Vrací se, slyším ji. Kate, prosím.“ Udělal na mě vlastní verzi smutného štěněcího pohledu. Málem jsem slítla ze židle.

„Tak dobře.“ Kate Danielsová, trénovaný vyjednavač. Lekce první: Když vlastníte cennou informaci, vysypte ji prvnímu sexy chlápkovi, na kterého narazíte, bez záruky návratu investice. „Lorna Sterlingová. Píše paranormální romance. Andrea ji nekriticky zbožňuje. Má v práci pod stolem naskládané její knihy. Chybí jí díly číslo čtyři a šest.“

Rafael vytáhl z batohu pero a předloktí použil místo papíru. „Lorna?“

„Sterlingová. Knihy čtyři a šest. Andrea už týdny obléhá to knihkupectví na rohu, jestli se tam náhodou neobjeví.“

Andrea se vynořila ze dveří, nesla si mléčný koktejl a talíř s nakrájenými broskvemi. Pero zmizelo zpátky do batohu.

Přísně jsem se na Rafaela zahleděla. „Mluv.“

„Půlnoční hry jsou pro Smečku zakázané,“ řekl mi. „Tak zní přímý rozkaz Pána šelem. Žádný člen Smečky se nesmí účastnit, pomáhat nebo si tam vsadit.“

„A to je všechno? Naprosto všechno, co víš?“

Pokrčil rameny. Věděl mnohem víc, viděla jsem mu to na tváři. Něco mi tajil, parchant. Zadívala jsem se na Andreu. Pomoz mi.

Vzala si kousek broskve, maličko z něj ukousla a pak si pomalu olízla rty. Rafael v tu chvíli předvedl ohromující nápodobu loveckého psa, který spatřil bažanta.

„Jak to, že je zakázali? Stalo se něco? Váže se k tomu nějaký příběh?“ Andrea se znovu zakousla a oblízla si rty.

„Ano, váže,“ zamumlal Rafael. Bylo mi ho skoro líto. Zajímalo by mě, jestli by podobný trik zapůsobil i na… odchytila jsem tu myšlenku hned v zárodku a zadupala ji do země, než stačila ostatní nakazit hloupostí.

Andrea se usmála. „To zní zajímavě. Ráda bych si to poslechla.“

Rafael se vzpamatoval. „Neměl bych to vysvětlovat lidem mimo Smečku.“

„To je škoda,“ pokrčila Andrea rameny a zadívala se na mě. „Jsi připravená k odchodu?“

„Já vždycky.“ Sáhla jsem po tašce.

„Ale myslím, že by snad nikomu neublížilo, kdybych to takhle jednou odvyprávěl,“ ozval se Rafael.

Tašku jsem znovu položila na zem.

„V roce dva tisíce dvacet čtyři byl turnaj stále legální. Závěrečný souboj proběhl mezi Nekropány a Andorfovou sedmičkou. Andorf byl obrovský medvědodlak, ve zvířecí formě vážil asi sto kilo přes tunu. Tlapy měl větší než moje hlava.“ Rafael roztáhl ruce a naznačoval jimi pracky o rozměrech pořádně velkého melounu. „Velký, zlý, zákeřný bastard. Miloval boj. Dal dohromady dobrý tým, ale v tu chvíli už zbývali jen čtyři. Andorf, vlk, krysa a moje tetička Minny.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie útočí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.