Emil Artur Longen

Vlastním jménem Emil Artur Pittermann, byl dramatik, autor životopisných próz, výtvarník, filmový scenárista, herec a režisér.

Emil Artur Longen byl synem advokáta Pittermanna z Vlašimi. Studoval malířství na Akademii výtvarných umění, ale pro absenci byl vyloučen. Jeho největší vášní bylo divadlo. Už v patnácti letech utekl z domova a přidal se ke kočovné společnosti. Otec ho zato vydědil.

Emil Artur Longen patřil k největším bouřlivákům prvních třiceti let 20. století, žil jako bohém, přátelil se s E. E. Kischem a Jaroslavem Haškem. Oženil se s herečkou Xenou Markovou. Longen využíval čas nejen na dobrodružství, jimiž dráždil měšťáky, ale hlavně na svou tvorbu. Jako výtvarník se podílel na založení malířské skupiny Osma. Jako herec, režisér a autor působil hlavně v kabaretu, prošel několika podniky. Několik scén sám založil, největší vážnost získala Revoluční scéna, která uváděla původní hry i novátorské výklady klasiky a inscenačně porušovala dobové konvence. Trvaleji, v letech 1923 - 30, působil v Divadle Vlasty Buriana. Pracoval zde jako herec, režisér, dramaturg, autor i překladatel.

Herečka

Talentovaná herečka Xena Longenová je z těch umělců, jimž nebylo dopřáno dlouhého života. Bylo jí necelých 37 let, když uprostřed noci ze 23. na 24. května 1928 proskočila zavřeným oknem starého žižkovského domu a po pádu z druhého poschodí zemřela v tratolišti krve na chodníku. Autor líčí osud své manželky, talentované herečky Xeny Longenové, jež podlehla životní i umělecké tragice. Román, koncipovaný jako obhajoba umělkyně, která ač talentovaná, nemohla zakotvit na některé stálé pražské scéně, předvádí čtenáři pod průhlednými krycími jmény řadu známých postav, jako např. Vlastu Buriana, Karla Hašlera, FerenceFuturistu, Emana Fialu, Sašu Rašilova, Eduarda Basse, přičemž pod pravými jmény vystupují zde Jaroslav Hašek, E.E. Kisch a Jarmila Horáková. Longen s nezvyklou upřímností k sobě i druhým, zachycuje kabaretní a divadelní prostředí Prahy let desátých a dvacátých.

Emil Artur Longen

Herečka

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-21-4

Obsah

PŘEDMLUVA

„DOMOV - ? KDE SLOŽÍŠ HLAVU , A PŘECE NIKDE-"

„NEPATRNÉ NÁHODY ZPŮSOBUJÍ VELKÉ ZMĚNY V ŽIVOTĚ“

„PRVNÍM SPOJENÍM MUŽE S ŽENOU POČÍNÁ BOJ POHLAVÍ.“

„NIKDO NEVÍ, KDYŽ PŘEKROČÍ PRÁH DOMU, VRÁTÍ-LI SE ZPĚT.“

„ČLOVĚKA MĚNÍ PROSTŘEDÍ, KTERÝM BÝVÁ POHLCEN NEBO DONUCEN K ZMĚNĚ“

„CHUDÝM PŘEKÁŽEJÍ V ŽIVOTĚ JEN POMĚRY KAPITALISTICKÉHO ŘÁDU.“

„ČASTO PODOBÁ SE ŽIVOT ŠTVANICI –“

„DVA LIDI ROZLUČUJÍ VŽDY JEJICH VLASTNÍ ZÁJMY.“

„ČLOVĚK TOUŽÍ VŽDY PO NOVÉM ŽlVOTĚ, ALE ŽlJE STEJNĚ.“

„TOUHY ŽENSKÝCH SNŮ ZŮSTÁVAJÍ OBYČEJNĚ NESPLNĚNY.“

„PRÁCE ČLOVĚKA SE DAŘÍ JEN PODLE DANÝCH POMĚRŮ –“

„NIC NEPŘIJDE NAZMAR; ANI VYPLÝTVANÉ SÍLY, KTERÝMI SE VYKUPUJE BOHATSTVÍ ZKUŠENOSTI.“

„NEJVĚTŠÍ ÚSPĚCH ČLOVĚKA SPOČÍVÁ V PŘEMOŽENÍ SEBE SAMA -“

„ČLOVĚK ŽIJE S LIDMI, A PŘECE JE SÁM - “

„NĚKDY ZABĚHNE ŽIVOT ČLOVĚKA V SLEPOU ULIČKU - “

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

PŘEDMLUVA

Uplynulý život zjevuje se člověku v určitých chvílích obludnými obrysy maškarního mumraje, probíhajícího nejrozmanitějšími scenériemi, jež jsou proměnlivé a mizejí v neurčitém prostoru. Doba navrstvila na dekorace ztuhlý závoj prachu, do kterého jsou vryty matnými stopami nárazy i údery námahy a bojů o proniknutí.

Osoby zúčastněné v tom vířivém průvodu, ubíhajícím nazpět v zapomenutí, ty osoby osudem zaváté na životní cestu, přebíhají v různých scenériích, jsouce zakukleny v maškarní ústroj přilehlý na tělo a odpovídající jejich povahám.

Dekorace pozbývají důležitosti; upoutají pouze znaky doby; vyniknou stopy, vtisknuté v prach nastřádaný časem. —

V plné nahotě prochází Xena, nezahalena v masku —

Xeně!

Často jsi projevila přání, abych psal o Tobě nebo z našeho života. I říkávala jsi:

„Což není náš život poutavé, spletité drama s komickými zápletkami? Nejsme zajímaví? A kolik žije bytostí nám příbuzných! Přála bych si, abys vylíčil náš život. A neohlížej se na vrstevníky, kteří snad nakrčí nos, že těžíš z našeho života — a mysli jen na příští generaci! Jsem přesvědčena, že to bude pro ty mladé silným ponaučením—"

Plním Tvoje přání —

Emil Artur Longen

Praha, dne 1. prosince 1928

„DOMOV - ? KDE SLOŽÍŠ HLAVU , A PŘECE NIKDE-"

I.

Otec Karem připojil „doušku“ k svému dopisu, kterým vybízel Xenu k návratu:

„Jsme bezradni. Očekáváme Tě toužebně jako lodní posádka za bouře svého velitele.“

To rozhodlo v Xeniných citech. Nával vzteku ustoupil výbuchu smíchu.

„Loď pluje za bouře na moři a kapitán chlastá někde v přístavní krčmě, očekáván toužebně posádkou.“

Složila své věci do zavazadel, a neuronila ani slzu lítosti, že musí opustit zákoutí slunných zahrad jižního města na úpatí strmých hor, kde okřála jako zázrakem a prožila nejbujnější chvíle naprosté svobody. Proměnila se v mechanickou loutku, která neuvažuje o tom, co ztrácí. Rezignovala, ale hluboko v nitru zachvěl se vzdor proti povinnosti k rodičům. Nebránila se podvědomému stavu klíčící nenávisti. Nebylo tomu poprvé, kdy tak cítila. Apaticky usedla do vlaku jako zajatec, jenž musí být poslušen rozkazů. Bránila se myslit nebo vzpomínat. Ani nevyhlédla z okna do ubíhající jižní krajiny: v duchu prozpěvovala si do hukotu kol.

„Svět,

kraje exotiky,

obzory nespočetné,

oblasti obnažené,

domov

bez hranic a stěn,

síly nespoutané,

neznámo —"

Pojednou se zasmála.

„Že bych snad rozbrnkala básnickou strunu ?“

Na přestupní stanici ubíhala již vesele k rychlíku, jakoby rozradostněna jízdou.

Z oken jednoho vagonu řvali námořníci, jedoucí na dovolenou z válečného přístavu do vnitrozemí. Silní, osmahlí z tropů, žádostiví ženského objetí i rvaček, pokřikovali opovržlivě po „krysách ze souše“ a lákali ženy, aby neváhaly sdílet cestu s „chlapci z moře“, že prý se děvušky pomějí jako na svatbě.

Žádná z žen na nádraží neodvážila se k vozu s „mariňáky“ ani přiblížit, ale Xenu vábilo takové dobrodružství.

S radostí přijala pozvání té hordy námořníků, kteří ji do vagonu téměř vynesli na rukou jako vítanou kořist.

Xena ocitla se ve svém živlu.

Spočívala v rohu vagonu, jako by se kolébala v rytmu jízdy a obdivu „synů moře“, chtivých lásky toho podivuhodného devatenáctiletého děvčete, a mazlila se s vědomím své odvahy, získávajíc sil ke „hře s ohněm“.

Divokým chlapcům zaplály zraky nezkrotným žárem.

Xena dobře postřehla dravčí pohledy.

„Kdo z nás první?“

A v každém „bouřliváku z moře“ zřela Xena odhodlání.

„Já chci být ten nejšťastnější!“

Xena vytušila nebezpečí hry, i podnikla sama výpad.

„Mám k vám plnou důvěru, přátelé, ale nemořte mě žádnými líbeznostmi nebo nadbíháním, které by přivedlo do vytržení nějakou hloupou Nánu nebo stárnoucí záletnici. Mně podobné mužské výlevy lechtají bránici a zbytečně byste si namáhali plíce. Ze srdce ráda dlím ve vaší společnosti, ale na vás záleží, abychom se rozešli u cíle jako dobří kamarádi.“

Tato neočekávaná sprcha zapůsobila úrodně.

Chlapíci protáhli obličeje, pohlédli si do očí a vyprskli v chechtot, neboť každý to zklamání druhovi přál.

Přátelství bylo uzavřeno, ačkoliv někteří horkokrevnější junáci nevzdali se naděje, že se některému z nich podaří „zabrat do hloubky“ či „ulovit ten pěkný kousek“, ale s ubíhajícími kilometry zvolna vychladly vášnivé touhy námořníků.

Xena rázně odbyla milostné náběhy a dvornosti několika pošetilců za posměchu ostatních chlapců, vysmívajících se postiženým. Zalíbilo se jí sice v některých statných mladících a sladká vlna rozechvěla hřejivě její ženství, kdykoli se její veliké oči střetly s pohledy těch vyvolených, ale zaplašila každou myšlenku na sblížení; chtěla vystoupit na nádraží v hlavním městě jako královna s tělesnou stráží. A ten nápad ji rozveselil.

Námořníci kapitulovali. Spokojili se kamarádstvím děvčete a povýšili krásnou společnici na „lodní opičku“. To zvířátko bylo všem námořníkům na dreadnoughtu Maria Teresia nejmilejším druhem. I zahrnovali Xenu kamarádskou pozorností a péčí jako svoji lodní opičku na válečném obrněnci. Na každé stanici sháněli pro „roztomilou opičku“ občerstvení a večer postlali lavici houněmi, aby „slečna kamarádka spala jako v ráji.

A „lodní opička“, ukojena zadostiučiněním, že ty divochy zkrotila ženským vtipem v poslušné a dobré kamarády, které hravě dovedla „udržet na uzdě“, chovala se k nim nenuceně jako sestra.

Když námořníci hlasitě obdivovali srdnatost „lodní opičky“, že se nebojí spát s tlupou chlapů, kteří dovedou roztancovat svět, až stříká krev, tu se Xena rozhovořila.

„Proč bych se strachovala společnosti mnoha mužů? Naopak, cítím se mezi muži vždy bezpečná a klidnější než se ženami, které hledí jedna druhou ponížit nebo jinak jí ublížit. Žena žárlí na ženu i v nepřítomnosti muže. Každá by nejraději druhou zakousla jako myš. Jsem šťastna a bezpečna, nacházím-li se v mužském kroužku. Jedině se obávám samotného cizího muže. Někteří muži promění se ve zvíře, když se ocitnou se ženou o samotě. Zažila jsem už více takových případů a také jsem byla zklamána některými muži, kteří pojednou chtěli mého čistého přátelství využít. Navštěvovala jsem jako čtrnáctiletá žába svého bratra Lálu na venkově, kde vystupoval u divadelní společnosti. Lála je herec a byl mou chůvou, když jsem byla malá. Moji rodiče jsou také herci, ale matka už dlouho nehraje divadlo, protože, chudáček, trpí těžkou záduchou. Jsme herecká familie. I druhý bratr Dolda je herec a má teď svoji vlastní divadelní společnost. A já jsem rovněž hrála divadlo, již jako malá žabička, a dokonce jsem hrála s maminkou na jevišti Pannu orleánskou, než jsem se ještě narodila. Pak mne matka v noci porodila. Lálu jsem měla odjakživa strašně ráda, a proto jsem za ním jezdívala, když praštil s fotografickým řemeslem a utekl k divadlu. A hleďte, kamarádi, nebála jsem se nikdy sama cestovat. Vždycky jsem si usedla do vagonu, kde bylo hodně lidí, a tak jsem se dobře bavila a nemusila jsem se ničeho strachovat. Jednou mne vyzval ve vlaku průvodčí, abych si přesedla do oddělení pro ženy, že se pro mne nehodí, abych byla pohromadě s kuřáky, a zavedl mne do malého prázdného kupé. Na nic zlého jsem nepomyslila, ale zanedlouho se konduktér vrátil, zavřel dveře, stáhl záclony, a dovedete si představit, co zamýšlel! Snad bych se mu byla stěží ubránila, ačkoliv jsem řvala, kopala, škrábala a kousala, ale na štěstí mi napadlo, že mi říkal Lála, abych zatáhla za záchrannou brzdu, kdyby se mi něco ve vlaku přihodilo. Vzchopila jsem se, vyrvala se chlapovi a popadla rukojeť brzdy. To jste měli vidět toho lotra, jak ode mne upaloval! Pak jsem rychle utekla zpět do vozu, ze kterého mě ten padouch vylákal, ale nic jsem neprozradila. Jen jsem se hrozně rozplakala, protože mi bylo líto, že silný muž chce zneužít důvěry slabého děvčete. Od té doby se ukrutně bojím.“

Námořníci naslouchali ani nedutajíce. Myslili si, že je „opička“ po čertech hezké a svůdné děvče, které musí každému muži rozpálit hlavu a že zažije na své pouti životem ještě hodně nástrah, neboť muži jsou také zákeřní, sledují-li dosažení jistého cíle, a těžko přemáhají svou vášeň.

Xena uhodla význam tichých úsměvů své „dvorní stráže „ a zaútočila na mužskou bezohlednost.

„Nenávidím muže, kteří předstírají ženě přátelství a někdy snad i lásku, aby si získali její náklonnost. Byla bych schopna vraždy, kdyby se některý muž podobně ke mně zachoval. Jen si představte, kamarádi, kdyby tak byl někdo učinil s vaší matkou! Jistě byste se s ním důkladně vypořádali, kdybyste zvěděli jméno toho hanebníka. A nezapomínejte, že se ženy rodí, aby se staly příštími matkami. Je hanebné, jedná-li muž s důvěřivou ženou jako s nevěstkou. Za to je každý trest malý.“

Xena se rozohnila, jako by hrála úlohu mstitelky ženské ctnosti tváří v tvář tlupě zdravých chlapů, kteří uvykli vybíjeti pohlavní chtíče po dlouhé abstinenci za plaveb na širém moři bez úvah o svém konání a ohledů k ženám.

„Sama jsem zakusila ohavnost mužů. Jakmile jsem trochu vyspěla, už mne obtěžovali. Těch návrhů na ulicích. A jak byli neodbytní a drzí. Policajtem jsem jim musila pohrozit. A nebylo mi ještě čtrnáct let, když mne velebníček ve škole požádal, abych po vyučování na něho počkala, že prý mu odnesu nějaké knihy domů. To byl vykutálený sluha Páně! Jen jsem zavřela dveře, už mne sevřel v náručí, líbal mne jako bez rozumu a hekal: — Ach, ty moje děťátko, ach, ty holčičko přesladká, líbej mne, líbej, slyšíš? Buď hodná a tichá a pomazlíme se spolu hezounky. — Vrazila jsem velebníčkovi facku a utekla. A víte, že se mi ten mizera mstil? Vůbec si mě ve škole ani nepovšiml, nikdy mne nezkoušel a na vysvědčení mi dal čtyřku z náboženství. A takové případy mne naučily, jak se mám dívat na muže. Později už jsem se takovým nestydům vysmála do očí a veřejně jsem si z nich tropila šašky. A pak takový Don Juan nevěděl, jak by co nejrychleji zmizel. Před třemi roky navštívila jsem Lálu ve větším městě, kde působil jako komik u stálého divadla. To už byl ženatý; bydlila jsem vždy u bratrovy rodiny, a opatrovala jeho malou dcerušku Hildu, neboť Lálova manželka také hrála u divadla. Tam jsem se seznámila s hercem Zánickým, který kamarádil s Lálou. Zánický hrál krásné bonvivanty a milovníky a přiznávám se, že jsem se do toho krasavce zamilovala. Věděla jsem, že měl mnoho milostných poměrů jako oblíbený herec, ale co naplat, viděla jsem v něm jevištního boha. Jednou mě k němu poslal Lála do bytu s dopisem, v němž ho zval na výlet. Chvěla jsem se na celém těle, když jsem vstoupila k němu do pokoje, a div jsem neupadla, neboť jsem zpozorovala, že Zánický tuší moji lásku. Odevzdala jsem mu dopis a chtěla ihned zmizet, ale Zánický mne zdržel, abych vypila skleničku vína, že zatím napíše Lálovi odpověď. Odešel do ložnice a já jsem seděla v pokoji jako na trní, protože jsem tušila něco podivného. A také se stalo. Po chvíli se prudce otevřely dveře a Zánický se objevil na prahu úplně nahý! Zkameněla jsem leknutím a hrdlo se mi sevřelo lítostí nad takovým ponížením. Ale vzchopila jsem se a začala se smát jako šílená: — Jejej, pane Zánický, vy máte křivé nohy a otéká vám břicho. — Zánický vykulil oči a rázem byl ten tam. Rychle jsem odběhla, ale cestou jsem hořce plakala, jako bych na světě ztratila něco nejdražšího. Tím více jsem se pak vysmívala nízké vášni muže, která z něho dělá blbce.“

Námořníci klopili zraky a tvářili se, že podřimují. Druh druhovi skláněl hlavu na rameno, jako by byli svorni v myšlence, že „opička“ svět nepředělá, že ani jinak nelze být, protože muž má svaté právo, aby ukojil svůj pud.

Xena pozbyla nálady k dalšímu hovoru, vytušila, že nemluvila k srdcím „mariňáků“, kteří se tím jistě nepoučili ani nezmění. Zavřela oči a usnula klidně, jako na loži ve svém domově.

Ráno vynořil se z mlhy cíl před okny rychlíku.

Na nádraží hlavního města očekávali Xenu otec Karem a Lála.

Tu si teprve Xena uvědomila, že jí nastává opět všední život, který ji tížil, i přivítala se s otcem a bratrem rozmrzele, předstírajíc únavu. Jen s námořníky rozloučila se vesele.

„Byli jste hodní, kamarádi, a nikdy nezapomenu na jízdu s vámi.“

Otec Karem div se nepokřižoval při pohledu na tlupu opálených chlapů, tisknoucích Xeně ruce jako „nějaké holce“. A poplašil se jejich křikem.

„Žijte blaze, naše roztomilá opičko!“

Rozhlédnuv se zoufale kolem sebe, jako by se styděl, že chodci pozorovali příjezd Xeny s námořníky, otec Karem vzdychl z hluboka jako raněný:

„To je nápad, Xeno, žes přivezla s sebou celou lodní posádku. Měla sis pomyslet, že nám taková scéna na cti nepřidá. Vždyť mě zde každý druhý člověk zná z divadla jako slušného člověka.“

Xena sjela otce pohledem, který vyjadřoval lehké opovržení i odhodlání čeliti všem „předpotopním názorům“.

„Pamatuj si, že dělám na světě vše výhradně pro sebe a nikdy pro nějaké idioty, kteří také nemají pražádného práva k hodnocení mé cti. Mohu pohlédnout každému hrdě do očí, nejsem si vědoma ničeho nečestného. A to stačí, myslím, abys mohl kráčet klidně po mém boku a neohlížel se po lidech jako postrašený zajíc.“

Tu zakročil Lála, jenž se domníval, že má vliv na sestru.

„Dobře, žes přijela, Xeno. Matce se přitížilo a nemůže se hnout s lůžka.“

Před Xenou se roztočila ulice a u srdce ji bodlo, že si při odjezdu z Gorice nevzpomněla na churavou matku, která potřebuje péče a zastání v domácnosti, že byla tak sobecká a hněvala se na ty „dobráčky“, kteří jí umožnili dlouhý pobyt na jihu. Přitiskla se k Lálovi i otci a v přerývaném pláči žadonila, aby jí odpustili, že se sama už dříve nedovtípila, aby se vrátila, když je matka stále jako pára nad hrncem. I zlíbala otce. Pak otřela slzy a vybuchla nezadržitelným proudem dotazů na matku, poměry v domácnosti i u divadla.

Otec Karem, vysoké, nahrbené postavy, obtloustlý, s nachýlenou hlavou dobráckého výrazu jako veseloherní tatík, podle rčení Xeny „starostlivá hlavička“, vážně a zevrubně líčil běh života rodiny za Xeniny nepřítomnosti jako pedant, který má nezvratitelné zásady počestného člověka. Zaměnil holičské zaměstnání za herectví, žil setrvačně dále jako přičinlivý řemeslník, úzkostlivě dbalý své cti, které si cenil i nad výsledky umělecké práce, neboť postrádal velkých uměleckých vznětů a aspirací. Utěšoval své zklamané naděje stárnoucího herce na předměstských divadlech zvučnými hesly.

„Čest člověka musí se skvít nad pozemskou slávou. Napřed člověk a pak teprve umělec.“

I svou bezpříkladnou spořivost, hraničící téměř s lakotou, omlouval „smyslem pro čest“. Pojem „mít groše v zásobě“ slučoval s pojmem „mít uchráněnou čest“. Na základě těchto zásad posuzoval lidi. Vážil si boháčů a věřil, že dbají své cti, chudákům se vyhýbal, usuzuje, že je chuďas vždy v pokušení „nečestného skutku“, potřebuje-li v nouzi, a opovrhoval lidmi, kteří neukládali groše stranou na hromádku nebo žili nad poměry. U divadla vydobyl si jména „potřebného herce“ a úctyhodného člověka, jenž pevně svírá groše v hrsti.

Divadelní ředitelé neskrblili uznáním.

„Lojzíček je spolehlivý jako věrná kobyla.“

Svou ženu poznal otec Karem u divadla, ke kterému zahnal Anežku zlý osud rodiny obchodníka, jenž svůj majetek prospekuloval. V Anežce našel otec Karem věrnou manželku a tichou družku ve všech strastech klopotného života herce, úporně bojujícího o skrovnou existenci. Nikdy nereptala za psích dnů a mlčky snášela, co osud dal, i podivínství otce Karema, jenž se vyvinul v manželství v despotu. Ctila každé jeho slovo jako svaté a plnila všechna jeho přání jako důvěřivý voják, poslušný v bitvě i nesmyslných rozkazů svého velitele; nezapřela přísnou výchovu měšťácké dcery, třesoucí se od malička před autoritou hlavy rodiny; ruku v ruce se svým mužem přičiňovala se, aby Karemova rodina žila spořádaným životem měšťáčků a dosáhla počestného blahobytu. Otec Karem obdivoval obětavé vlastnosti své ženy.

„Naše matka je vzorem žen. Nikdy neutratila zbytečně ani groš a dovede se uskrovnit jako málokdo na světě.“

Matka Karemová ukázala se hodna těchto slov. Když musila pro svoji záduchu opustit divadlo, začala překládat divadelní hry z cizích jazyků, aby přispěla nějakým grošem na živobytí. I v nejnutnějším se omezovala; ani nevycházela na čerstvý vzduch, aby uspořila peníze za nové šatstvo. Ploužila se příbytkem jako nalomená, přemáhajíc záchvaty záduchy, dokud ji nedonutily ulehnout na lůžko, a s poslední silou pomáhala v domácnosti, neboť v nitru chvěla se strachy, že by jí otec Karem mohl jednou vytknout její nemohoucnost. Pozbyla zájmu o věci a záležitosti tohoto světa, ulpívajíc výhradně na prospěchu rodiny.

Xena znamenala pro rodiče mnoho; více než Lála a Dolda, kteří se záhy osamostatnili, když se věnovali divadlu. Otec Karem nechtěl, aby jeho děti žily trpký úděl herců, ale ve výchově Xeny prohřešil se proti zásadě, že žádný z jeho potomků nesmí překročit práh jeviště, a svolil, aby Xena již v útlém dětství hrála divadlo. Událo se tak náhodou, když mladistvá představitelka Malého lorda ochuravěla, a ředitel předměstského divadla uprosil otce Karema, aby dovolil Xeničce vystoupit v té úloze.

Malá Xenička docílila na jeviště úspěchu přirozenou mluvou dítěte, svým půvabem a neodolatelnými pohledy velkých zraků, kterými si podmaňovala obecenstvo.

A otec Karem dal se zlákat honoráři za hru své dcerky, jež uvízla v zajetí divadla. Hrála nejrozmanitější dětské úlohy: nešťastné sirotky, komické uličníky, urozené lordy a prince, i žila své úlohy na jevišti s naprostým pochopením představovaných bytůstek i vrozenou životností hereckého projevu, zapomínajíc, že hraje divadlo. Získala si u předměstského obecenstva obliby jako „dětská divadelní hvězda“. Také herci uznávali její nadání.

„Herecké dítě nezapře svou krev.“

Později upozornila malá Xenička Karemova na sebe při zpěvu krásným hlasem a hudebním sluchem. I nastalo druhé období její kariéry v dětství. Zpívala na divadle dětské úlohy a vystupovala na koncertech.

Spokojen s Xeniččinými úspěchy a jejími výdělky, prohlásil otec Karem, že nebude litovat žádného nákladu, aby se jí dostalo patřičného vzdělání jako zpěvačce. To bylo silné slovo z úst spořivého otce Karema a svědčilo, že měl pěvecké umění ve velké úctě, nepovažuje herectví za valnou existenci.

„Herecké štěstí je náhodné jako výhra, ale zpěvák je neodvislý jako pták a náleží mu celý svět.“

A svému slovu dostál. Xenička učila se hře na klavír a zpěvu u vyhlášených učitelů. Její rychlé pokroky utvrdily otce Karema, že ji očekává skvělá budoucnost jako vynikající zpěvačku. Ani neočekávaná choroba, jež postihla Xenu v pubertě, nezviklala přesvědčení a naděje otce Karema. Pevně věřil, že chudokrevnost, způsobující nedomykavost hlasivek, je pouze přechodného rázu, a že Xenička nabude opět hlasu ke zpěvu. Nikdo ze známých nepoznával spořivého herce, že neskrblí a dopřává své dceři dlouhého zotavení na venkově, ba dokonce u moře.

Xena dospívala v pochybách, že vynikne jako zpěvačka, neboť chorobný stav ji vždy přemohl, jakmile se vrátila do hlavního města; brzy bledla jako mramor, hlas při zpěvu selhával a slábl. Trpěla tím, neboť od dětství žila myšlence, že prožije svůj život na jevišti; mnohdy proplakala noci, zoufajíc nad zhoršením svého zdraví. Pomyšlení, že by se musila navždy vzdát divadelní kariéry, uvádělo ji v nepříčetnost. Zachvacovala ji podrážděnost, nevysvětlitelná okolí. Hrozila se, že by se musila spokojit existencí učitelky hudby. Takové představy způsobovaly prudké výbuchy rozmrzelosti.

Nikdo z blízkých nechápal tyto stavy a netušil jejich příčiny, neboť Xena nikdy o sobě nic neprozradila. Ani matka nedopátrala se podstaty jejích podivných „rozmarů“, kterým se snažil každý v rodině vyhovět. Tato ústupnost dráždila Xenu; domýšlela se, že ji všichni považují za nemocného tvora, s kterým nutno mít soucit. A ta domněnka vzbuzovala v ní odpor k domovu.

Po návratu z jihu plakávala Xena matce v náručí a štkala, že své „zlaté srdečko“ do smrti neopustí. Tušila, že nebohá matka má života namále, protože se podobala vetchému uzlíčku strastí, a předsevzala si, že podřídí svůj život zájmům rodiny. Uvedla domácnost opět do pořádku a neopouštěla matku, dokud tato nepovstala z lože.

Tichý mír rodinné shody snesl se nad hereckou domácností Karemových.

„NEPATRNÉ NÁHODY ZPŮSOBUJÍ VELKÉ ZMĚNY V ŽIVOTĚ“

II.

Lála seznámil Xenu v pivovarské zahradě „U černocha“ s  Alfrédem Hautenem, kterého pozval ke stolu, když Xena projevila o toho „podivného“ člověka zájem jako o lidskou raritu. Vyjádřila se o něm ve smíchu.

„Míšenec velkoměšťáka a Indiána.“

Hauten nerad opustil kruh bohémů, povykujících a dráždících vyzývavými poznámkami a Gellnerovými písničkami vlastenecké pijáky, kteří nad holbami černého piva hulákali národní písně a lásku k vlasti.

Právě se vynořil na obzoru divočiny Jaroslav Hašek a prokázal svou radost z veršů básníka Gellnera tím, že rozbil sklenici piva o zeď; upoutal tím pozornost národa U černocha, zaujal bojovnou pozici a chystal se k přednášce na poutavé téma:

Básník v zajetí pivních štamgastů, trpící vlast a zrazená sklepnice.

Hauten zůstal nerozhodně stát před Haškem, ale básník Opočno vyjekl, aby si Hauten kecl na zadek, neboť vyhlíží na svých dlouhých hubených nohou jako vykřičník, před kterým se ústa Haškova zavírají. Opočnův neomalený rozkaz vznítil Hautenův odpor. Hauten rád dával najevo nezkrotnost své povahy, i obrátil se k bohémské společnosti zády. Rozmrzele prodíral se mezi stoly na druhý konec zahrady, domnívaje se, že se chce Lála Karem vydat na noční toulky. Překvapen spatřil po boku svého kamaráda děvče zvláštního typu s velkýma zářícíma očima. Představuje se Xeně, popílil si s úsudkem:

Citově založená dívka. Snad až přecitlivělá. Jakási zauzlená spleť nervů se zraky nebezpečnými pro klid muže.

A umínil si, že se bude vždy vyhýbat té bytosti s „mluvícíma očima“, neboť dospíval k přesvědčení, že láska je duševní choroba, a považoval poměry s ženami za škodlivé vývoji muže, jenž usiluje o světový názor. V podvědomí tušil, že by mohl podlehnout vlivu „mluvících očí“. I hovořil se Xenou chladně, jakoby z donucení.

Xenu rozhodně Hauten zaujal a jeho odmítavý chlad vydráždil touhu, aby přiměla toho „výstředníka“ k sdílnosti. Snažila se ovládnout rozhovor a rozpovídala se o cestování, aby upozornila Hautena, že se už dostala dále než za humna.

Hauten naslouchal ledabyle, neskrývaje na rtech pošklebek nad dívčí výmluvností prosycenou obdivem k cizokrajnosti. Vypouštěl z úst svoje „ano, tak, prosím, ano“ jako nechutný kouř.

Pozorujíc neúspěch v získání Hautena k poutavé rozmluvě, Xena otočila na obrátce. Vyprskla uličnickým smíchem jako nevázaný gamin.

„Nechť se pan Hauten nezlobí, ale je strašně komický s těmi odholenými vlasy na čele, jako by nosil ulízanou paruku, aby vyhlížel důstojně. A při tom se tváří, jako by žvýkal pelyněk. Nebo je opravdu tak blazeován? Odpusťte, pane Hautene, ale mně připadají všichni lidé nápadného zevnějšku a chování jako směšní paňáci.“

Hauten klidně poučil Xenu, že se neohlíží pranic na úsudky lidí a že podřizuje svůj zevnějšek pouze potřebám jeviště; nedávno vystupoval v cizině v kabaretu, kde představoval na jevišti půl tuctu různých osob a proto si oholil na čele a skráních vlasy, aby mu rychle nasazené vlásenky dobře přiléhaly. A zasykl úsměšně:

„Naivní lidé smějí se i kominíkovi, že je začerněn sazemi,“

Xena se nevzdala. Podruhé napjala svůj luk, aby vyslala ránu, ale zatvářila se soucitně.

„Váš chrapot působí vám asi na jevišti nesmírné potíže, ubohý pane Hautene. Doporučuji vám, abyste denně inhaloval páru slané vody a cucal mentolová cukrátka. A přestaňte kouřit a pít pivo.“

Hauten se poškleboval, že nehledá žádné pomoci, protože chraptí od mládí, když prodělal záškrt, že je však se svým stavem úplně spokojen, protože nikdy netoužil, aby se stal slavným zpěvákem nebo jevištním milovníkem, jenž okouzluje obecenstvo nasládlým orgánem. A měl se k odchodu, poukazuje na své kamarády, které opustil.

Xena zdržovala Hautena, aby setrval. Změnila se v kající děvče litující své prostořekosti; nemůže prý za sebe, nedovede zadržet slova, která ji pálí na jazyku. Sama sobě prý se diví, jak je nevychovaná. A tisknouc Hautenovu kostnatou ruku, pronikla Xena svými zraky matnýma očima „dlouhána“, jenž nevydržel toto střetnutí.

A jí neunikl jeho zmatek. S vítězným úsměvem provázela „dlouhána“, dokud se neztratil ve shluku pijáků. Přece na něho zapůsobila, ačkoliv se tvářil, jako by vylezl z ledu. Pouhým pohledem ho zmátla. Uspokojena tím, vyzvídala Xena na bratrovi, jaký je ten „výstředník“ člověk.

Lála náležel k lidem, kterým praská bránice, když líčí hříchy a poklesky jiných, a jako komik rozvíral ústa zeširoka, vypodobňuje Hautena jako výstřední monstrum, tropící v životě směšné kousky. Člověk záhadné minulosti, ale pochází prý ze „slušné“ rodiny; před rokem objevil se v hlavním městě na prknech kabaretu Světlo, odkud po nějaké době zmizel zase do ciziny; a nedávno se opět vynořil, aby filmoval; bohém každým nervem, nespolehlivý v povinnosti, vrtkavý jako komár na vodě a pověstný nočními toulkami a pitkami ve společnosti bohémů i pochybných lidí; tak trochu dobrodruh, který se protlouká všelijak světem a nemyslí to s ničím vážně, ani s uměním, jež mu asi slouží za pláštík, aby se prodral dále. Dovede být dobrým kamarádem, ale „slušní“ lidé by se mu jistě vyhnuli jako člověku —

Takové vylíčení by bývalo nahnalo každé jiné devatenáctileté dívce hrůzu před podobným individuem, ale Xena se zasmála.

„Originální chlapík. Nepředstírá před ženou žádného dvorného rytíře a vzbuzuje dojem, že získal ve světě životní školu.“

Xenu lákali muži, kteří se odlišovali od ostatních, nebo vynikali nad své okolí. I přiznala se, že ji ten „výstředník“ zajímá. A podivovala se, že často na Hautena vzpomíná, přemýšlejíc o jeho bouřlivém životě. Vždy se sama sobě vysmála, že její dohady o něm kulhají, neboť Hauten zdál se jí býti hádankou. Muži, které v životě poznala, většinou otvírali svá nitra jako při větrání, usilujíce o její lásku. Avšak Hautenovo chování nevěštilo, že by se objevil před Xenou jako skleněný panáček. Uznala, že bude pro ni tvrdým oříškem, zachce-li se jí poznat jeho jádro.

Tou dobou zhoršil se opět Xenin zdravotní stav. Musila ustat ve zpěvu a její duševní rovnováha bývala často porušena záchvaty podrážděnosti a omrzelosti. Protivily se jí projevy lásky, kterými se její nejbližší snažili zdolat její „rozmary“, a skrytě zuřila, když všichni její výbuchy trpělivě snášeli. V takových chvílích si přála, aby ji donutili nějakým způsobem ke sdílnosti, ale otec Karem neměl pražádného zájmu o duševní rozpory své dcery, matka chtěla vychutnat zbytek života v míru a Lála nepohlížel na nic v životě vážně. Tu se Xena přistihla, že sleduje počínání těch „dobráčků“ s nenávistí a opovržením. Prchala z domu, nemohouc se ubránit takovým pocitům. A zatoužila po rozptýlení a zábavě. Zabrousila do kavárny navštěvované „divadelním světem“ a prožvatlala celé hodiny se známými herci. Mnohdy tam zastihla Hautena, který stále zachovával „ledovou tvář“ a zřejmě si vymýšlel záminky, aby se Xeně vyhnul. A musil-li uváznouti v její společnosti, přetvařoval se v „nudného patrona“,  který mlčel nebo uhýbal Xeninu zkoumavému útočení. Často se vzdálil bez omluvy. Xena zakrývala své zklamání výsměchem.

„Hauten se bojí ženy jako dítě strašidla.“

Nemohouc dosáhnout hračky, které neústupně žádala, stávala se ještě podrážděnější a v jejím duševním neklidu vzrůstal odpor k domovu. Pojednou svěřila se své jediné přítelkyni.

„Nesnesu ten hrozný život. Uprchnu.“

Helena, zakřiknutá a skromná bytost bojící se života, sevřela svou zbožňovanou přítelkyni v objetí, jako by jí chtěla zabránit v nerozvážném činu.

Xena se rázně vyprostila.

„Odjela bych s Hautenem do světa, kdyby mne vzal s sebou—“

Helena zaúpěla.

„Vždyť toho člověka téměř ani neznáte!“

„Ale můžeme se později poznat.“

„Bála bych se Hautena jako moru a utekla bych před ním na kraj světa.“

„A já bych utekla s ním.“

Xena podivila se důvěře, kterou pojala k Hautenovi. Pomyslila si, že žena důvěřuje muži, kterého miluje. Její bytost se zachvěla.

„Snad bych mohla mít Hautena ráda.“

I vyhledávala Hautena, jenž mařil všechny její snahy, aby ho zajala o samotě. Až jednou v bohémské krčmě, kam Lála uvedl v noci po divadle svou sestru, podařilo se Xeně zaujmout Hautena. Vyřkla své vyzvání k lásce tak horoucně, jako by na rozhodnutí závisela celým životem.

„Mějte mne rád —“

Hautenova odpověď vyjádřila jeho názor na ženy.

„Bestie.“

„Proč mi tak říkáte, Hautene?“

Hauten žádostivě sevřel Xeninu ruku ve své horké dlani, ale mlčel.

Poprvé spojili se zraky v hlubokém pohledu, jako by se zkoumali.

Hudba v krčmě připomněla skutečnost.

Pohroužili se v tanec. Dotýkajíce se chtivě v těsném objetí, vzplanuli žhavou touhou. Proklouzli na chodbu a unikli ven do noci. Na špinavém dvorku bohémské krčmy slili se v jednu bytost divokým polibkem.

„PRVNÍM SPOJENÍM MUŽE  S  ŽENOU POČÍNÁ BOJ POHLAVÍ.“

III.

Xena prožívala nejšťastnější chvíle. Věřila, že je Hautenovou první láskou a přezírala, že Hauten žil v minulosti životem smyslného požitkáře, jak se musil sám doznat. Oddávajíc se mu jako smyslů zbavena, podněcovala jeho lásku. Žila výhradně jeho milostným citům, hýčkajíc a rozněcujíc je ve velký oheň.

Opojen projevy lásky své milenky, uvěřil Hauten ve svých dvaceti šesti letech, že je Xenou milován jako nikdo nikým na světě. Opětoval lásku, přeháněje city jako rozený extremista. Poddával se záchvěvům sentimentality jako stará panna, ačkoliv nenáviděl všechno, co čpělo sentimentálním nátěrem, rozdmychoval své city jako chorobný umělec inspiraci a zmámil se myšlenkou, že může využít svou lásku jako vysokou „hodnotu života“. Opovrhoval svým minulým životem a bil se v prsa.

„Žil jsem jako hnusný cynik.“

Xena se v duchu smála, vidouc „muže ze světa“ na břiše u svých nohou; Hautenova pokora jí lichotila, protože vytryskla z lásky k ní. A hladíc ho, jako by mu odpouštěla, uvazovala mu nenápadně své otěže. Vystihla, že se milenec nebrání jejím domluvám a uvykala myšlence, že se objevila v jeho životní cestě jako spásný anděl, neboť ji v tom utvrzovaly Hautenovy patetické výroky.

„Tvoje láska mě zachránila! Byl bych býval bídně zcípnul tím pustým životem, který jsem vedl.“

Xena vypozorovala, že má Hauten jisté sklony k žárlivosti, neboť začal dotírat žárlivými otázkami na její minulost; odrazila rázně jeho vtírání se v její tajemství.

„Není pranic závažného v mé minulosti, čím by ses mohl znepokojovat. A bylo by směšné, kdybych si vymýšlela nějaká zvláštní milostná dobrodružství, abych dráždila tvou zpozdilou žárlivost. Těch několik mých známostí s muži proběhlo tak prostě jako obyčejné příběhy nezkušené žáby, která se zamilovala ze zvědavosti.“

Tato slova upokojila Hautena. Věřil, že je prvním milencem, jenž Xenu uchvátil svou láskou, a domníval se, že by mu Xena nikdy „nenasadila parohy“.

Xena považovala za důležité, aby se svěřila Hautenovi s „hrůzami svého mládí“, když zoufala nad chorobným stavem, který ji oloupil o hlas ke zpěvu.

„Jsi jediný člověk na světě, Alfréde, kterému jsem se úplně vyznala, neboř věřím, že dovedeš porozumět tomu příšernému stavu, kdy chce člověk něco dokázat v životě, ale všechno se mu hatí bez jeho viny hned v zárodku. Vím, že to mělo vliv na mou povahu. Snad proto jsem se vyvinula v podivnou osobu. Sama jsem nedovedla pochopit, proč jsem někdy zatoužila, abych už opustila domov, když mám ráda ty dobráčky, kteří by mi snesli modré s nebe. Ale mnohdy mne zachvátil nepřemožitelný odpor k životu po boku těch hodných lidí. Cítila jsem se šťastnější i spokojenější, když jsem žila v cizím prostředí, a pomýšlela jsem na návrat s nenávistí k domovu. A podivovala jsem se, že mne ponoukaly všechny útěchy rodičů a jejich hovory o mé kariéře světové zpěvačky k uličnickému výsměchu. Musila jsem se přemáhat, abych se rodičům nevysmála do očí, že trpí fixní ideou vycvičit chromou kobylku na závody.“

Hauten vysvětloval Xeně tyto její stavy jako vrozený odpor k šosáckému životu.

„Rodinný život utlouká individualitu člověka a nutí ho, aby se vyvíjel tradičně v šosáka. Nikdy bych nemohl milovat ženu, která je načichlá měšťáctvím a zaostalými názory.“

Xena se snažila ukázat se co nejvíce vnímavou pro Hautenovy „moderní názory“, neboť důvěřovala svému milenci, že si osvojil ve světě správné nazírání na život. Myslila, že se žije v cizině „moderně“; i libovala si v cizokrajnosti, netajíc se opovržením svého mládí k domácím poměrům v hlavním městě.

„Potrvá dlouho, než vyrazíme okenice, kterými jsme se zabednili, aby k nám nemohl čerstvý vzduch.“

Hauten se radoval, že jeho slova padají v úrodnou půdu, i projevoval se své milence jako „nekompromisní člověk“, jenž bojuje proti šosáctví v životě. Chtěl vznítit ještě větší zájem o sebe, strachuje se o svou lásku, pro niž byl schopen i přetvářky nebo lži, když by se byl domníval, že by to prospělo utužení poměru s Xenou. Psával Xeně denně dopisy, aby se dosyta vymluvil o svých citech, ale i v nočních lokálech vzdychal někde v koutě nad papírem.

Nemohl se zříci styků s bohémou.

Kamarádi nechápali změnu v Hautenově chování a Jaroslav Hašek pronesl podezřívavý úsudek:

„Zdá se, že se Hauten zaučuje v literatuře, aby rozmnožil řady hamižné konkurence.“

Xena vystihla, že Hauten nebývá někdy zcela přirozený, a smála se některým výrokům v Hatenových „listech lásky“.

— Za všech okolností musíme v životě stát proti sobě úplně nazí. —

„Vždyť bych na mrazu zmrzla, nestydo.“

— Neváhal bych pro tebe zemřít, neboť tě miluji víc než svůj vlastní život, na němž mi nezáleží. —

„Pak by ti nebylo zatěžko obětovat život.“

Xena přijímala všechny Hautenovy pošetilosti jako důkazy lásky a smiřovala se s různými nesrovnalostmi v jeho názorech a jednání, omlouvajíc Hautena, že přílišnou láskou ztratil hlavu. A promíjela mu to vše, pohlížejíc na něho očima shovívavé matky, jež je krajně trpělivá k svému dítěti. Byla šťastna, že získala v Hautenovi originální loutku, která se pohybovala exoticky, žvatlala podivné řeči i nehoráznosti a při každém jejím dotyku křičela o své lásce. Byla přesvědčena, že nalezne svůj životní cíl po Hautenově boku, ale neodvažovala se dlouho vyslovit, že je odhodlána následovat ho jako věrná milenka, obávajíc se, že by opakoval výsměšná slova, která se jí při jedné rozmluvě vryla nesmazatelně v mozek.

„V manželství se žena prostituuje. Manželství se udržuje lží.“

Později podvědomý strach ze ztráty milencovy lásky vynutil si úzkostlivý dotaz:

„Mohl bys připoutat svůj život k mému?“

Hauten se zarazil, jako by náhle vystřízlivěl z milostného opojení, a jeho rty se sevřely v obavě, aby neunikla slova, kterých by jednou litoval.

Xeně  bylo zřejmo, že se jeho mozek vyrovnává s citem, a sklonila hlavu v očekávání milencova rozhodnutí.

Po chvíli Hauten zachrčel šeptem:

„Ty bys měla tu odvahu ?“

„Ničeho se nebojím.“

„Vždyť ani dobře nevíš, kdo jsem a co zamýšlím v životě.“

„Na nic se neohlížím a prosím tě, vezmi mne k sobě, máš-li mne rád.“

Hauten přivinul Xenu k sobě.

Xena vykřikla opojením z milencova němého souhlasu.

„Ty mne chceš — ?“

„Ano, Xeno.“

Ta slova přijala Xena jako vysvobození.

„Teď si naprosto mým, Alfréde.“

A v zápětí se rozesmála při pohledu na Hautena, jenž se snažil vážnou tváří ukázat, že cítí odpovědnost svého odhodlání.

„Vyhlížíš tak žalostně, jako bys měl ze mne strach. Neboj se, v našem poměru nesmí se nic změnit a ze mne se nikdy nevyklube nějaká měšťácká panička.“

A v duchu si umínila:

„Budu držet Alfréda pevnýma rukama.“

Začala zkoušet svou moc. Žádala, aby Hauten přestal s nočními toulkami s bohémy a s pitím. Vždy postřehla v jeho obličeji stopy nevyspáni a únavy a hrozila mu, že s ním přeruší styky.

Tu se Hauten plazil před Xenou tak zoufale, že se bavila jako při produkci klauna. Jednou vytryskly Hautenovi slzy z očí a přimknul se ke Xeně, jako by hledal v její náruči záchrany.

„Jsem nešťastný člověk. Stydím se za to, že jsem slaboch. A stydím se, že se k tomu musím doznat. Ale věřím, že se vzmužím, až budu žít s tebou.“

Xenu pohnula milencova lítost, ale zároveň pocítila uspokojení z jeho doznání, neboť poznala, že si může s Hautenem hrát jako kočka s myší.

Jejich poměr se vyvíjel nepozorovaně v ústraní. Navštěvovali kavárny a hospůdky v odlehlých končinách, když se musili sejít mimo Hautenův byt, a Hauten vyprovázel svou milenku k domovu postranními ulicemi.

Hauten začal nadávat na takové „šosáctví“, že se skrývají před světem, a Xena zaútočila na jeho netečnost k definitivnímu urovnání celého poměru.

„Chci vědět, kdy budeme svoji. Nemohu žít v nejistotě a v stálých obavách, že se rozejdeme.“

Hauten uznal nutnost uvědomit otce Karema, že si chce vzít jeho dceru za ženu, ale varoval Xenu před ukvapeným jednáním, odhaliv jí smutné vyhlídky své existence.

„Je jaro a zakrátko nás vyhodí podnikatel z kabaretu na dlažbu, abychom se šli pást na trávu. Potáhneme bez groše odškodnění nebo úspor; myslím si, že nebude tvému otci vhod ženich, který je bez místa a bude se protloukat vystupováním na večírcích po venkově. Teď se nemohu vydat do ciziny, tam se uzavírají angažmá vždy delší dobu předem; to jsem zanedbal, neboť jsem nechtěl kvůli tobě opustit tento nehostinný kraj, kde kvete pro umělce bída. Nastává mi krušné období a nejraději bych vyhledal tvého otce až na podzim, kdy budu dobře zaopatřen.“

Xena nepovolila. Její žádost, aby Hauten promluvil s otcem Karemem, vyzněla jako přísné ultimatum.

Otec Karem se polekal, když mu matka ohlásila návštěvu Alfréda Hautena. Poplašeně zamrkal vykulenýma očima, jakoby z lebky vytlačenýma, a sepjal ruce.

„Proboha, snad si nechce ode mne vypůjčit peníze?“

A nedůvěřivě se vsunul do pokoje, kde čekal Hauten jako trestanec před popravou. Nenadálý výbuch pumy býval by ho více neohromil než Hautenovo prosté vyjádření:

„Mám rád Xenu a žádám vás, abyste mi ji dal za ženu.“

Hauten očekával bouři otcovského hněvu, ale otec Karem dovedl zachovat zdvořilost v největším rozčilení i k lidem, které nenáviděl. Spočinul na Hautenovi ostýchavým pohledem.

„A Xena?“

Hauten zabreptal jako přistižený zloděj.

„Myslím, že je mi snad nakloněna —“

Otec Karem nabyl rovnováhy při pomyšlení, že nebude s Xeninými milostnými city tak zle, aby se nedaly vyléčit rozumnými domluvami, i rozhoupal se zvolna k řečnickému výkonu, aby Hautena zdvořile odbyl. Vylíčiv Xenu jako chorobné stvoření, jež potřebuje největšího ošetření ve spořádaném životě, prohlásil, že nelze vůbec hovořit o jejím sňatku, dokud nedospěje plnoletosti a nebude zaopatřena pro budoucnost, a zahrotil svoje vývody přesvědčivým dodatkem:

„Xena není pro manželství. A nechci, aby byla svému muži na obtíž.“

Xena vyslechla Hautenovo sdělení o výsledku rozmluvy s otcem Karemem bez valného vzrušení, jako by takové rozluštění odpovídalo jejímu tušení. Ustrnula pohledem v prázdnu a po chvíli proniklo sevřeným hrdlem její odhodlání :

„Necouvnu. Odejdu z domova.“

„NIKDO NEVÍ, KDYŽ PŘEKROČÍ PRÁH DOMU, VRÁTÍ-LI SE ZPĚT.“

IV.

Klidný tok života rodiny Karemovy proměnil se v rozběsněnou povodeň. Hádka stíhala hádku a nářky stíhaly hněvivé výbuchy.

Otec Karem se zlobil, že se mu Xena vyhýbá, uzavírá se ve svém pokoji nebo utíká ven, takže jí nemohl domluvit, aby ulehčil svému pobouřenému nitru. Z celého neštěstí obviňoval matku a Lálu, že prý Xenu v každé lehkomyslnosti podporovali. Ve svém rozčilení chytal se stropu.

„Nezbláznila se ta holka? Co v tom Hautenovi vidí? Nedivil bych se, kdyby to byl krásný muž, ale chlap je vyčouhlý jako bidlo. Flamendr a darmošlap, který musí dělat po šantánech tajtrdlíky, aby se jakž takž uživil.“

Lála pokusil se obrátit vše v žert.

„Xena tvrdí, že je Hauten originální typ, který prý má světový rozhled.“

Otec Karem zabouřil mocným hněvem:

„Vida, čím takový lotr svádí nezkušené holky! Chlap by zasluhoval, abych mu napohlavkoval.“

Matka se utěšovala, že se Xena snad té „exotiky“ brzy nabaží, i omezovala se na to, že Xeně opakovala výroky a lamentace otce Karema. Jen občas utrousila poznámku, že Hauten není člověkem, který by vzbuzoval důvěru počestných lidí a byl hoden lásky nezkaženého děvčete.

Xena vypínala v otcově nepřítomnosti hrdě hlavu, připravena vycenit dravčí zoubky, kdyby toho bylo třeba. Touha po vysvobození posilovala ji ve vzdoru. Stávala se podrážděnou, jakmile se matka nebo Lála vyslovili o Hautenovi nepříznivě. Rozzuřila se jako tygřice, které berou mládě, a byla schopna splatit stejnou měrou urážek. A když matka opětně hájila stanovisko otce Karema, tu Xena vybuchla.

„Jsi bezcitná a sobecká, protože hledíš, abys měla vlastní kůži v suchu. Ale sama ses za mlada na nic neohlížela a vzala sis prvního nápadníka, který se ti namanul.“

Lála okřikl Xenu, neboť matka se dusila pláčem.

„Přestaň nás týrat svou umíněností! Přece nezničíš pro takového uličníka, jako je ten podařený Hauten, celou rodinu. „

Xena pomstila urážku svého milence hlučným políčkem, který Lálu tak bolestně překvapil, že nechal Xenu uprchnout.

Napětí v rodině Karemů dozrávalo ke katastrofě.

Xena se přičinila o rozuzlení. Za zavřenými dveřmi zřekla se sňatku i známosti s Hautenem za nezměnitelných podmínek.

„Odejdu k divadlu. V tom mi nemůžete bránit, neboť se chci sama živit.“

Otec Karem zalomil nad jejím rozhodnutím tragicky rukama, matka zaplakala, a tím se všem ulevilo.

Xena připravovala se k odchodu z domova s radostí, jako by se chystala k pobytu na zotavenou, přehlížejíc slzy matky a zachmuřené obličeje otce Karema a Lály. Pojednou jí bylo v domově vše lhostejné. Žila jen v touze po volném životě. Rozeslala žádosti o angažmá různým divadelním společnostem, a neopominula ve všech zdůraznit, že je herecké dítě, jež mělo již „svou dobu“. V hlavním městě nechtěla působit jako začátečnice.

„Objevím se teprve jako vyspělá herečka.“

První příznivá odpověď ředitele kočující herecké družiny znamenala pro Xenu jistý úspěch, nad kterým se rozjásala přemírou nadějí. A pohněvala se na Hautena pro jeho starostlivou poznámku, že nevalná umělecká úroveň divadelní společnosti může zavinit špatný počátek ve vývoji jejího hereckého nadání.

„Pamatuj si, Hautene, že budu o sobě rozhodovat vždy sama. Jsme si rovni, a jsem šťastna, že nepotřebuji tvé pomoci. Čerta na tom záleží, kde se uchytím, byť i u poslední šmíry. Každý nemůže jezdit po velkoměstech. Já se neztratím a věřím, že mám tolik síly, abych pronikla.“

Hauten  sledoval úzkostlivě Xeninu proměnu a strachoval se o její lásku. Ve své zamilovanosti nabýval podoby věrného psa, kterého paní opouští. Znervózněl a pak týral sebe výčitkami, že je posedlý láskou.

Xeně neunikly rozpaky, v nichž milenec tonul jako špatný plavec, ani jeho zamlklost, kontrastující s dřívější sdílností. Vysmála se mu, nazvala ho „zasněným trosečníkem“ a pak náhle zvážněla.

„Což neodcházím z domova kvůli tobě?“

Hauten prozradil své tajné obavy:

„Počínáš si, jako bys již na náš společný život ani nepomyslila.“

„Napřed se musím postavit na vlastní nohy. A nezapomínej, že vše závisí na tobě, abys mne neztratil. Tvoje vzdychání a pochyby mne unavují. Teď myslím pouze na své první kroky do života. Vím, co mne očekává, a chci zůstat klidná, abych se mohla rvát jako lvice.“

Xena se rozloučila s Hautenem stejně chvatně jako při odchodu z domova. Lehce zavadila rty o jeho ústa a rychle promluvila, aby zabránila dojímavému objetí.

„Zde bych nezůstala už ani hodinu. Nemohu se ani dočkat, až budu konečně ve svém působišti. Navštiv mne co nejdříve a prosím tě, žij slušně, abych se o tobě nic špatného nedověděla.“

Ve vlaku uvědomila si Xena s bolestí, že by mohla svou lásku k Hautenovi potlačit a pocítila, že její touha po volném životě je mocnější, než láska k Hautenovi. Tu ji zalil příval lítosti. Napětí poslední doby povolilo a její nitro se rozbolestnilo po přestálém rozčilování. Choulíc se v koutku vagonu, ulevila si tichým pláčem. Vzpomněla na svou minulost a zavzlykala tlumeně:

„Opona spadla.“

„ČLOVĚKA MĚNÍ PROSTŘEDÍ, KTERÝM BÝVÁ POHLCEN NEBO DONUCEN K ZMĚNĚ“

V.

Xena vkročila do divadla provinciálního města s jistotou člověka, obeznámeného se zákulisním životem, a s odhodláním, že se nikdy nedá zatlačit na vedlejší koleje. Sama sobě se doznala, že je toho málo, s čím vstupuje na jeviště, ale hned se upokojila.

„Víc nemohu dokázat, než že se ve svém výkonu plně vyžiju.“

Členy hereckého souboru byla přivítána jako herecké dítě, jež má „dědičné právo“ na své místo u divadla. Téměř všechny úsměvy byly přátelské, žádný nevraživý pohled nezranil její citlivost.

Ředitel Pernal, hromada tučného masa na medvědích nohou, podal Xeně masitou ruku a zpěvavě zakňoural ujištění, že se jí není pod jeho ochranou ničeho obávat. Pernal provozoval divadlo jako živnost a chlubil se, že je mistrným obchodníkem. Odsuzoval všechny snahy o zmodernizování divadla.

„Divadlo slouží lidem pro zábavu. Nikdo si nechodí do tyátru pro rozum, a proto se musí hrát pro vkus obecenstva.“

Obsah pokladny byl mu měřítkem úspěchu a jevišti se vyhýbal jak mohl, neboť byl přesvědčen, že každý zbytečný krok ředitele do zákulisí znamená ztrátu peněz. Od herců nepožadoval mnoho, spokojil se, když odmluvili bez hrubých chyb své úlohy. Vyplácel dosti přesně gáže, a když byla o groš nouze, tu se najedli herci v Pernalově domácnosti, neboť ředitelova žena vařila pro celý soubor. U Pernala se hercům žilo jako v rodině. V řízení jeviště spoléhal Pernal na režiséra Klomzu, který pomocí netajené přízně ředitelčiny stával se rok od roku mocnějším vládcem celé společnosti. Pernal se podvoloval tomu ponížení z pohodlnosti, ale někdy si po straně stěžoval hercům, hlavně když něco žádali.

„Jsem zde pátým kolem u vozu. Boženka má hlavní slovo, pak Klomza, a já musím poslouchat. I u stolu jsem poslední cifra v řadě, dokud se Boženčin miláček nenažere.“

Paní Boženka rozuměla, jak se zařídit, aby jí bylo snesitelně na světě. Jsouc si vědoma své ceny jako nepostradatelná herečka a zároveň obratná hospodyně, naučila Pernala, aby hleděl na život tak, jak se vytváří, a bez reptání.

Xeny ujala se paní Boženka jako své svěřenkyně.

„Nemysli si, že se z tebe vyklube přes noc veliká umělkyně. U nás musíš hrát všechno a koukej, aby ses otrkala. A ke mně můžeš přijít vždy jako k mámě, kdybys měla nějakou bolest.“

Xena pocítila značné ulehčení, že počáteční kroky v samostatném životě jí nepřipadají těžké. Zapudila starostlivé myšlenky a vrhla se chtivě do víru divadelního života.

Klomza přidělil Xeně nepatrné úložky, které sice bez reptání přijala, ale v herecké šatně se objevila s tragickou tváří a zamávala papíry.

„Ha! Jsem angažována pro obor pohodného! Budu popravovat na jevišti všelijakou psí havěť, odloženou od panstva.“

Herci se rozesmáli, že Xena odbyla svůj „příděl“ vtipem, a Xena pochopila, že musí hrát v zákulisí obor „ženského komika“, aby proplula hladce úskalím hereckého života. Šmejdila po divadle s úmyslem, aby provedla něco, čím by vzbudila smích, bystřila uši, aby jí neuniklo ani slovo, na které by mohla vtipně reagovat a ustavičně vyhledávala nějaký terč, o který brousila ostří svého vtipu. V několika dnech si podmanila své okolí jako enfant terrible. Nikdo z herců se nezlobil, když ho Xena ťala pádnou ranou svého jazyka, a málokdo se odvážil čelit její výmluvnosti; rychle poznávala svoji sílu k nadvládě nad méně vtipnými herci. A z nevýbojných a odstrčených lidiček utvořila si dvůr, jemuž vévodila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Herečka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.