Richard Weiner

Richard Weiner je český básník, prozaik a publicista, v jehož tvorbě jsou nejvýraznějšími prvky rysy expresionismu. Weiner vystudoval roku 1902 gymnázium a o čtyři roku později chemii – obor pivovarnictví, před nímž však záhy dal přednost literatuře . Za první světové války prošel mobilizací (bojoval v oblasti Srbska), ale roku 1915 musel být z vojenské služby propuštěn pro nervový kolaps. Po skončení války v roce 1918 se začal orientovat na publicistickou činnost, nejprve v redakci Lidových novin, rok poté jako jejich dopisovatel z Paříže. Další sbírky vydal až na konci dvacátých let. Z Paříže psal fejetony, politické články i recenze děl francouzské literatury. Dlouhodobý pobyt ve Francii a kontakt s tamními umělci měl výrazný vliv na charakter jeho tvorby. V posledních sbírkách a povídkách se úzkost vyvíjí v odcizení od reálného světa, v jehož vidění autorem se mísí realita a halucinace.

Škleb

Povídky, drobné psychologické portréty, psané zajímavým a místy velmi sugestivním jazykem. Některé z povídek jsou poněkud nepřehledné a nesrozumitelné, jiné jsou dojímavým obrázkem, mistrnou drobnokresbou, v níž autor dokázal pozoruhodně zachytit atmosféru prchavého okamžiku... Sám název sbírky Škleb je vizuální. Škleb je grimasa, pokřivená tvář, kterou vnímá ten, který se na šklebící subjekt dívá. Všemi texty souboru prostupuje zkušenost války, která zásadním způsobem ovlivnila celou tehdejší společnost. Weiner zdůrazňuje nedůvěru k racionalitě a přiklání se k iracionalitě. Člověka tak nechává napospas svému osudu. Dalším motivem je problematika lidské existence. Kniha obsahuje úvahy o zodpovědnosti člověka, otázky svědomí, smyslu života.

Richard Weiner

Škleb

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-20-7

Obsah

Škleb

SMAZANÝ OBLIČEJ

RUCE

STIGMA

VŮZ

PRÁZDNÁ ŽIDLE

HLAS V TELEFONU

UHRANUTÉ MĚSTO

OBNOVA

ZVĚST

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

SMAZANÝ OBLIČEJ

Neznámému

Zbabělá domýšlivost, s níž lidé o životě usuzují a jej soudí podle řady svrchovaně lhostejných dat, která jsou na jevě, troufá  si napsali o tom, o onom vynikajícím či slavném člověku třeba takto: „Život jeho nevykazuje dramatických peripetií. Tento genius žil na výsluní, a znenáhla jeho harmonická bytost, aniž jí byly stavěny v cestu překážky, jež by stály za řeč, rozvíjela se v onu téměř božskou dokonalost, jíž lidstvo vděčí za dílo tak neobsáhlé i hluboké.“

Co říci „harmonické“ bytosti dané jaksi už předem, jejíž harmoničnost v představě biografově rostla patrně ještě tím, že, ana se ubírala cestou od kolébky ke hrobu, jí nebylo třeba přeskakovati překážek obvyklých na dráze závodní, a která konečně, došedši k cíli, to jest k místu, kde stál pán s chronometrem, jenž ji zpravil o tom, že to cíl skutečně jest, povila v předepsaných bolestech, ale jinak šťastné, ono dílo, jemuž vděčíme atd.?

Než budiž jakkoliv, takovýto výklad o dráze umělecké dojímá přece ještě téměř mysticky, srovnán s prostoduchostí jiné lícně: „Původem z rodiny nebohaté, požil přece pečlivé výchovy, která zanechala v jeho pracech stop nesmazatelných. Vpravdě však vytvořily jeho uměleckou duši a ji určily stavební ráz onoho starobylého města, kam byl dán na studia, především však vliv profesora češtiny Sýkory, vzdělaného a osvíceného člověka, jenž, rozpoznav živelné sklony jinochovy, je vedl a dovedl.“

Reliéf takto koncipovaný může se zdáti výstižným, ba snad i objevitelským právě jen potud, pokud nejsou (a vpravdě nikdy nebývají) zachována svědectví o tom, že poprvé zažehl kalný básnický plamen v onom jinochu tehdy, kdy na humnech „staro- bylého“ města byl schvácen v náručí ženy, která, potoulavši se světem, pobyvši ve všemožných peleších hříchu i na všerůzných magicky osvětlených scénách mezinárodní skvělosti, kde průkaznými listinami jsou ledovost srdce a radostné oddání se vlastní podlosti, došla do tohoto hnízda, s falešným pocitem, že je jí třeba prostnosti, ve skutečnosti i zde šíříc nákazu a korumpujíc. — Anebo pokud není zápisu o tom, že první jinochova báseň, jejíž kletby se nikdy nezbyl, byla ona, kterou o serafické čistotě sfér psaly jeho prsty křečí zkřivené, zutím co seděl nati kalnou tůní uprostřed chaotických skalek, jež hyzdily kraj lajdáckou bezhlavostí, s níž Moc je vsadila právě sem a právě v této úpravě, prosté všeho jemnocitu, a zatím co zrak jeho neodolatelně byl váben k malé rudé budovičce obecních jatek, kde se časem uplatňoval také obecní ras.

I kdyby však historie věděla o jsoucnu těchto strašlivých bodů, jimiž je stanovena křivka života, nedbala by jich. Ve své sveřepé nadutosti zamítá vše, co, jevíc se „náhodným“ a „nepodstatným“, neobsahuje v sobě možnosti vývoje, racionalisticky pojímaného, aniž naň působí. Ve skutečnosti však jsou náhodnost a nepodstatnost pouhými slovy, vynalezenými pro žabařskou potřebu tak zvaných dějin, které z pohodlí či nemohoucnosti řetězí svoje vývojesloví z prvků právě tak spirituelních jako babka oka své Punčochy. Jest prý jen to, co se dá omakali a co bezpečně souvisí s klubkem námi namotaným a námi odmotávaným. I jest jasno, že ani „neřestná žena“ ani „rasovna“ nejsou z tohoto klubka. A proto vůbec nejsou. Než ať historie mluví, co chce: tyto strašlivé body, do nichž je zakleto vždy po periodě života, byť se zdály ojedinělými, náhodnými a nepodstatnými, jsou bójemi, vyčnívajícími z okeánu života. Onyť jsou znameními, kudy lodi plují.

Křivdil bych však - a já nechci křivditi - kdybych tvrdil, že historie nám osudy lidí buduje toliko z těchto ubohých lapálií, ohryzaných z krajíce jevové skutečnosti, vzdalujíc se tak pravdy nesrovnatelně více než ony historické komedie, jež vycházejí z budoirových intrik, odtud snujíce otřesné výbuchy na toru Cliinu. — Mezi historiky jsou tzv. esprits fins, kteří látají psychologické podobizny, piplajíce se v díle člověka, o němž právě určili, že ho dobrácky zkarikují. To, co vyrábějí, jest abstrakce z jeho myšlenek a z jeho vlastních záznamu, v nichž jejich nožíky rejdí jako larvy hrobaříků. Ale čím jest myšlenka zaznamenaná, ne-li opět hrubou hmotou. Kam se poděl chaos, z něhož pošla, kam blesk, jenž chaos rozrazil? Zemřely v člověku již tehdy, kdy žil. Zrodivše myšlenku, vybuchnuvše představou, vyrokotavše pocitem, propadly se v nepovědomo. A přece jen jsou onen chaos a ony bleskorodné mraky pravou podstatou života, jistě jeho jedinou bolestí, jeho jedinou úzkostí, jeho jediným štěstím a jediným poznáním. Nuže s bohem!, vy esprits fins mezi historiky, kteří pro své jasné a blysknavé obrazy třete barvy tak vyrudlé!

Nyní však spěchám říci, že, píše o pidimužích atentátech, podnikaných učenci na podobách lidí, jež patří historii, nemám za to, jako by toliko jejich dráhy, počátky jejich počinů a vlnění jejich cest byly ponořeny v hrůznou tajuplnost. Nikoliv já, nýbrž historie považuje vnitřní život básníkův za cosi výlučného, ba dokonce za cosi záhadného, byť toliko v mezích komických představ, jež historie o záhadách si činí. Usilujíc však strhnouti i prameny života gigantů v dosah čmuchalského pátrání (a podařilo se jí potud, že se věří alespoň v možnost zdaru těchto směšných zvědů), ponížila všecek život lidský v jakousi spiritualistickou mechaničnost, na níž duchaplnost i duchaplnictví vesele si rejdí, netušíce už ani, jaké svatokrádeže se dopouštějí.

Kterak hlupoučky dobráckým, ale zároveň hluboce uráženým jeví se mi život člověka, korunovaný na odvěké martyrium ducha tím, že se vyšňoří (historií) jakýmsi konfliktem mezi dvěma povinnostmi, mezi dvěma láskami, že se křižuje na kříži oddanosti, drásané tzv. vyššími zřeteli, že se láme na kole sebelásky, otáčeném povinnostmi k obecnu či že se napíná na loži Víry, jež je příliš těsné, než že by na něm bylo lze oddati se i Pokušení! Ó, jaké nevinné pikniky v zahradě pravých muk jsou ponížení, urážka, zklamání, nešťastná láska poroba, pád hrdosti, marnost snahy, děs před smrtí; ó, jak laškovnými se zdají u srovnání s oněmi děsy, jimž není jména a kteří nás straší v hlubinách vlastních našich niter, v hlubinách tak hrozných a nedozírných, že se jich nikdy nedopátráme.

Jak prostý a umoudřený je život šílencův, jestliže mu měříme pocity a představami a myšlenkami, jichž jména aspoň vykoktati dovedeme, ale v jaký to pekelný blázinec noří se kořeny i toho „nejvyrovnanějšího“ života, jenž jen trochu, trošinku naslouchá oněm vnitřním nezvučným hlasům, jestliže si troufá pohlédnouti na ony kabalistické obrazce, vyvolávané příšernými zaklínadly na sítnici podvědomého zraku a nemající ani obrazův, ani ploch ani barev - a jež přece jsou, jsouce našimi vlkodlaky.

Jen někdy - zřídka kdy!, nejčastěji v hodince smrti (a toliko u kreatur vyznamenaných Bolestí i v květu života) — rozevře se ona rudá mlha, za níž jsou skryta uzliště, společná pohnutkám nejprotichůdnějším, a sběžné body drah nejrozbíhavějších, pařeniště, na nichž svorně vedle sebe rostou ctnosti s hříchy, kde svatost cizopasí na neřesti a radost na bolesti. Ale i pak, rozevře-li se clona oněch mlh, stačívá jen, že paprsek z lidského oka stihne za ní, aniž uspěl, aby se vrátil s kořistí tam, odkud vyšel. Co tedy víme? Co tedy víme?

Ó, kdyby byly napsány dějiny oněch nevysvětlitelných přesmyků, jimž podlehly naše úmysly, kdyby bylo možno vypsati slovy, proč se stalo, že ty, jenž jsi se chystal právě sáhnouti v struny harfy nebeské, spouštíš místo toho kakofonii kýchs bláznivých harmonik, kdyby se podařilo neřku pojmenovati, ale aspoň některým lidským smyslem postihnouti onu hmyzně maličkou myšlenečku, která způsobila, že šumná radost tvá sráží se obrátkou v jakousi nechutnou truchlost, tak jako mléko, zdánlivě bez příčiny, se sráží, sbalujíc se v mazlavé chuchvalce tvarohu, anebo proč chmury tvé rozpustily se náhle v čirou radostnost, tak jako škrobový maz, aniž kdo působil, se rozplývá v opalizující olejnou tekutinu jaké to by byly dějiny!

Říkáme: Ten či onen vykonal to či ono, protože... Protože?? Ó nadutosti plísně, jež se zoveš zkumem!

Kráčíme pěšinou a utkvěle přemýšlíme o zítřejší cestě. Tu, aniž jsme čeho pozorovali, zaskřípe to v našich myšlenkách jako v hodinkách, které se zastavily - a již odvíjí se pásmo, na němž zobrazeny jsou výjevy kteréhosi fantastického cirku. Čím se stalo? Smekl se kudy nějaký světelný paprsek a přičinil k barvě ovzduší nevylíčitelný tón? Nevíme. Nepozorovali jsme. - Vyskytla se v hudbě sfér kterási jemná disonance, jež přesmykla vesmír v jinou tóninu? Nevíme. Neslyšeli jsme - Mihl se po naší sítnici, aniž přiveden byl v centrum percepce, jakýsi hmotný zjev? Nevíme. Neviděli jsme. - Či přišel duch, aby zhasil jedno světlo a rozžal druhé? Nevíme, neboť nezachvěli jsme se. - Dějiny života člověkova!!

Houževnatě jdeme hložím, s vůlí soustředěnou klestíme si cestu, páčíme pařezy a rveme šlahouny, a přes hořkost života je nám do zpěvu. A tu pojednou jako by se otřásl sám základ naší naděje, a ona se tiše sesune v bědnou hromadu, píseň naši jako by uťal, i splaskne napjaté svalstvo a otrocky splihnou paže, vyhloubí se očnice, protože živé čočky, které v nich jsou zasazeny, uzřely pojednou jakoby pomyslnou poušť, vpravdě pustší než Sahara. Ale nejděsivější je, že, slepci, nedotápeme se toho mrzkého, jež nás překotilo. A to, co zveme svými dohady, jsou cáry chaotického podezření, mračno, kterého postřehujeme právě tak ve chvíli, když již již se rozplývá v nic. Zvrtla nás to vzpomínka nějaká? Zavanul vítr a rozšuměl stromy v beznadějnou píseň, v níž i my jsme byli strženi, my přepadem omráčení a strnulí? Ó pravda, vzpomínáme si, že vítr zavanul... Či snovala se myšlenka, která ovinula zlehka naši naději a pak ji jediným vzpětím rozmáčkla (až zachřupalo) jako boa konstriktor? Ano, vzpomínáme si! Zde ční ještě jakás trocha myšlenky. Či je to jen přízrak její? - Ale vzpomínáme si též, že jdouce svým sladcehořkým hložím, jsme pocítili pojednou jakoby zatetelení srdce: zajíc přeběhl před našima očima; - v hlubinách našich vzdychlo cosi: krákor vrány ostře, drze proklovl ovzduší; - ale vždyť také - ó bože můj! - jsme se sladce roztoužili právě okamžik před svým děsným pádem: to růže květ nás jal a jeho vůně. Zkad tedy prameníš, nepochopitelný Smrtonoši naší naděje a radosti? Zkad jdeš a kam nás vláčíš?... Dějiny života člověkova!!

A jindy opět vyšli jsme z domu, slunce zářilo, děti si hrály s fazolemi, my spěchali za bránu, v duši jarní píseň, toužíce ji napsati tam kdesi, tam -- sedíce na zemi posud rozevřené, sedíce na zemi, která po dětsku žvatlá. Tlak naší krve je tak bujarý, že vyzvedl srdce vysoko, vysoko, a ono že tetelí se tam jakoby na konci mocné vzpružiny, pějíc Sursum corda, které je tu skutkem. Och, srdci jest tak svobodně a pansky! Tak bezpečno je mu vysoko nade vším! Šplíchot kalu nic jemu nemá, ale stříká naň zběsilá sprcha děsně trpké síly, nedadouc mu, aby ustalo v junáckých tepech, nýbrž bičujíc je v rej bičováním, jež snáší s nevylíčitelnou slastí. Svistíme vzduchem, my pouhý pud, svrhnuvše přítěž myšlenky — a daleko široko nezříme bystrým okem nic, co by mohlo ohroziti náš let. Když tu naráz, z ničeho nic (z ničeho nic?) vše v nás ustrne před harašivým chaosem, podobném chaotickému roztočení koleček v hodinovém stroji, když péro prasklo - - a z moře, zastřeného posud k nebytí, z moře líně se vzdouvajícího kdesi v propastech našeho jásotu, z moře, které má barvu lejna, příšerně se vynořila postava, která, ač nemá tvářnosti, je příšernější Gorgony a Lhostejnější Boha. - Čím jsme byli zatraceni? Kdo nás zatratil? -

Či připomenu onoho mrazení, když za lhostejného hovoru se před vámi, téměř bodrými, vztyčí pojednou lhostejné slovo, „stůl“,, jiti“ či jen pouhá spojka nějaká, jež, s drsnou důvěrností si vás prohlížejíc jako starého známého, vás, kteří si nevzpomínáte, ukazuje prstem jedné ruky (zatím co prst druhé si klade výstražně na rty, jako by podle dohody s vámi) někam do tunelu zcela černého, na jehož konci se kmitá světy léčko (známé? ne-známé?), ukazuje, ukazuje, hledíc na vás oběma očima z nichž jedno je kalné, netečné, druhé však neobyčejně výrazné výrazem, který jako by byl směsí připomínky, rozkazu, přátelství i násilí?

Však dobře vím, že znáte tato oživlá slova, tato slova z mrtvých povstalá, která, ač ještě nosí rubáš, už se čiperně tváří tím, čím vskutku jsou, zatím co zchytrale vám dávají najevo, že znamenají mnohem více, aniž se prozradila

A víte také o oněch stavech náhlého idiotismu, kdy prudce blbnete, u plném vědomí toho, co nastalo, ale po radě marně se shánějíce, an váš pečlivě učesaný hovor, rozkvět vaší myšlenky, spořádané tak pěkně a splývající tak mile jako naolejovaná kštice fešákova, pocuchá divý skřet, křivý, hrbatý a šilhavý - ne-li jednooký-,jenž, tváře se svrchovaně blahosklonně, ukazuje vám zadnici, a na bobku sedě, opřen o jedno kopýtko, drápky svými přetrhává a mate a uzlí vaše čisté přadeno myšlenkové. Baví ho to neobyčejně, a marně děláte, kš, kš!“, abyste ho zahnali. A tento rarášek, tato naježená slepice, toť - přihlénete-li blíže - vzpomínka či představa, rozpláclá na proudu vaší duševní detilírky jako utopenec na hladině řeky, vzpomínka či představa až komicky heterogenní se vším, co jste právě mluvili, cítili, o čem uvažovali; bizarně nesmyslná obludně vzdutá budiž třeba představa hověziny červy prolezlé, vynořivší se právě, když jste s přesvědčením kázali o ušlechtilých snahách bibliofilie. - Ale co zde s příklady! Vždyť mluvíme o dějinách nenapsatelných!

A posléze ono podzemní dunění a onen rachot, jež se tu vzbouzejí, aby, když nastala příležitost, vyvrhly nepostižitelné výjevy, nikdy nezřené obrazy, nikdy neslyšené vzdušné vzryvy a zvuky, či jež doprovází báječné přesuny duševního života, jenž náhle jakýmsi intramolekulárním dějstvím přehranil se v hranol soustavy zcela jiné než byla ta, do níž byl zdánlivě už na věky vklet, ale jenž je tu přece tak náhlý, tak nový a zdánlivě opět tak definitivní a zatím tak labilní jako nevypočitatelný obraz ve stereoskopu, když ruka nepozorovatelně otřásla kukátkem.

A ony souvislosti, kterých nechápeme, ba které popíráme, a jež přece nám řvou do uší, že jsou tu, a že neustoupí. A ony předtuchy, ústící v mystických dálkách v představy zcela smazané, ona duševní sfumata, kde pod povrchním nehybnem je blouznivý halas, kde, s ledovou tváří přemáhajíc poplach, naše příští obraznost jest jako sopka před výbuchem, zmatená divá a zlá postrach nám i sobě samotné!

Ať jen kdo přijde s pohrdlivě staženými rty, vece: „Patologické stavy duše! Ale právě nic více než stavy! Širý, zdravý proud života převalí se přes ně a jde dál svým moudrým tokem! Pro dějiny lidského života neznamenají nic více než sen!!“

Jen vesele dál, historičtí esprits fins! Leč i vy, nimrodové duší, se chvějete, když zazněl onen hluše znějící gong. Vibrace éteru strou se od něho v šíř i dál v mohutných spasmech, a vy se třesete, byť péro vaše psalo dušezpytným krasopisem. - Pevné vkořeněné předsevzetí vyvane z vás jako fluidum Nicoty - a hle! Konáte jinak, než se vám včera snilo. Šermujíce fleuretkem své lidské hrdosti, couváte s vytřeštěným zrakem ku zdi, a protože Pěst jde za vámi, klidná a skoro vlídná- ale Pěst! - kvičíte jako ohrožený ušák a bleptáte rozkoší, když se jí zmanulo spokojiti se tím, že shnětla váš rozum v jinou soustavu a nevyrvala vám ho docela. A pak odcházíte spokojeni, jako děti, které dostaly jen pardus, ačkoliv čekaly temnou komoru. - Však i vy dobře víte- byť byste zapírali sebe více - že cesta Činu zametá svou stopu v mysli lidské právě tak jako had ji zametá na skále, holubice ve vzduchu a žena nevěrná za svými zálety, však i vy znáte třas, jenž váni zalomcoval jako přízračný náraz větru, a to právě když jste se měli v bařtipánském bezpečí na výsluní svého rozumu.

Letos o prázdninách, nevím už při které příležitosti, vypravoval mi otec velmi obyčejnou událost: Druhorozený bratr přijel z pole na dovolenou. K nám do nevelkého krajského města jižních Čech. Jednoho dne vybrala se celá rodina do kinematografii. Zaujali pět sousedících sedadel; nejkrajněji seděl bratr, vedle něho otec. Když bylo po představení, všiml si otec, že bratra není. Odcházeti ho však neviděl. - Pokud mě se týče, nemám za to, že tato okolnost stačí k popření možnosti, že bratr odešel přirozeně. Ale vypravování vzbudilo ve mně dojem, že otec tento odchod za přirozený nepovažuje. Poukaz k tomu, že „by toho (totiž odchodu) byl jistě postřehl“, jest ovšem lichý. Nicméně zdá se mi podivným, že bratr, odcházeje, nic neřekl, a podivným zdá se mi to přes to, že měl - v jisté míře - i rozumnou příčinu, aby odešel mlčky. Poptavše se toho onoho návštěvníka i majitele biografu (z nich žádný bratra odcházeti neviděl), vrátili se naši domů, - a tam bratra našli. Na otázky odpověděl zcela prostě, že v kinematografu viděl známou učitelku, která odcházela před koncem, že se tedy zvedl a doprovodil ji. - Čeká-li kdo, že příhoda nyní začne, věz, že její právě konec. Totiž konec zjevný. - Ostatně přisvědčuji ochotně každému, kdo praví, tak že-li tomu, moje historka že je až urážlivě nudná. - Ale mimo poukaz k okolnosti již podotčené, že totiž otec jen jaksi neochotně uvěřil v přirozenost bratrova odchodu, přes to, že bratr vše vysvětlil způsobem, jejž bylo možno doložíti i svědecky, rád bych ještě uvedl vlastní otcova slova, jenž na konec pravil: „On (totiž bratr) vyložil nám

to dopodrobna, a jistě mluvil pravdu. Ale způsob, jakým nám vše říkal, měl na sobě cosi, co zaráželo. Bylo mi, jako by jaksi naznačoval, že říká sice pravdu, že však by bylo možné i jiné vysvětlení, třeba, že ono, které uvedl, odpovídá pravdě ve všem všudy.“

Není, proč bych smlčel, že tato banální historie a více ještě otcův výklad působily na mě podivně. Zmocnil se mě neklid. jímala mě cizí hrůza vždy, kdykoliv se mi vynořila vzpomínka na ono vypravování, a byl-li jsem právě o samotě, prchal jsem před nijako před strašidlem. Bylo mi tehdy, jako bych stál před přetmavým vchodem, a u tohoto vchodu jako by se vztyčilo cosi úděsné mlčelivého, cosi převelice vysokého a štíhlého, co napřaženým ramenem ukazovalo do oněch temnot. A mně bylo, že musím, musím vejiti. I měl jsem pocit, To že souvisí s něčím v budoucnosti a že se s Tím ještě setkám. Aniž To mělo podobu čehokoliv. Ba bylo úplně beztvaré a přece konkrétní, ale já nevěděl. Já nevěděl.

Tu jako vždy, kdykoliv jsem zkrušen neodbytným děsem, snažil jsem se zbýti se hrůzy, svrhaje ji na bedra druhotné své skutečnosti; literatury. Ale způsob, Jímž jsem ji právě popsal, jest vše, co jsem z oné suroviny dovedl vykřesati, i nemohu zneuznati, že to nestojí po žádné stránce za řeč. Ba, vzhledem k tomu, jak mírný (mírně řečeno) je honorář, jehož požíván, nestojí to za řeč ani po stránce výdělečné (budiž mi prominut tento nejapný žert!) — a nebýti oněch očí!

Ano! Bylo totiž uchystáno cosi v záloze nejen pro čtenáře, jemuž běda, jestliže doufal, že spěji ku konci, nýbrž i pro mě.

Brzo po návratu do Prahy seděl jsem v Národním divadle. Vešel jsem v nejlepší náladě do hlediště krátce před počátkem představení (toho dne dařily se totiž moje mrzké zálety) a rozhlížeje se, díval jsem se, zády obrácen k jevišti, na první balkon. Nevida tam známých tváří, svezl jsem bezděčně zrak do parteru k stání a chtěl právě opět usednouti, když mě tu jakýsi podvědomý reflex přinutil, abych popatřil znovu. Učinil jsem tak a objevil v pozadí parketu pár široce rozevřených očí, utkvěle na mě patřících. Třebaže v oněch místech, kde byly oči, vládlo pološero, třebaže jsem neviděl nic kromě čela a očí (nechť jsem se jakkoliv nakláněl), a třebaže nás dělilo aspoň deset řad sedadel, nebylo možno se mýliti: pohled byl upřen na mě. Výraz bulvy byl přes značnou vzdálenost ku podivu zřetelný. Ačkoliv mám velmi dobrou paměť pro celkovou fyziognomii i její detaily, nepřipomínal mi onen pohled nikoho byť i jen z lidí povrchně známých. Nemohl jsem pochybovati: Byl to cizí zrak, ale cizí ten zrak mi cosi důvěrného říkal. Nevěděl jsem proč, ale polekal jsem se. A leknutí mé proměnilo se v děs, když mi náhle vytanula vzpomínka na otcovo vypravování. Nejvíce však zaráželo to, co mi ony oči tam v parketu sdělovaly: Jejich neobyčejně rozšířené zornice křičely na mě, že se mnou nic nemají. Ale při tom - ku podivu! - vykřikovaly to trvalým bleskem, jenž děl, že jim velmi záleží na tom, abych věděl, že po mně nic nechtějí, přikazujíce mně zároveň, abych do nich patřil. Což bylo zbytečné, neboť nemohl jsem jinak. A tento němý souboj dvou očních párů, které se navzájem fascinovaly jen proto, aby si do syta říkaly, že jsou sobě cizí, byl až bolestně groteskní. - Ale uhrančivý zrak tlumočil zároveň cosi mimo vztah ke mně. Ač na mě upřen, sunul se jakýmsi kalným zbytečkem zření mimo mě, a v onom mimotném bylo cosi jako absolutní výstraha, jakási hrozba zákaz - bůh to suď! - jež platily netoliko mně. A hle!, náhle spojily se oba ty proudy zření, pohled jako by se soustředil a vhloubil a monologicky pravil: „Shledání!“

Světla pohasla. Hra počala. Byla to kterási vskutku triviální komedie, jež nerušila mých dum. Naopak, obkládala a chránila je jako by načechranou, izolující plstí.

Podivný pocit, seděti tak ztracen a neznám uprostřed davu, který žárlivě páse jen po tom; aby jej hra na jevišti „chytla“ a on tak přišel takříkajíc ke svým penězům, zatím co já hru pouze snáším, vděčen za to, že jest dosti obyčejná, aby nerušila mých myšlenek, a věda že v hlubinách setmělého hlediště jest ještě člověk (člověk?), stejně netečný ku hře jako já a stejně jako já zkoumající záhadu, očima marně se vdlabuje ve tmu k onomu místu, kde mě tuší.

Jestliže jsem správně četl ono „Shledání!“ - a nebylo možno pochybovati, že ano - vzniká otázka: Proč mu chtíti, proč po něm toužíti, proč k němu vyzývati, jsme-li sobě lhostejni? Tak ledově lhostejni? Či bylo by právě vzájemné sdělení svrchované cizoty příčinou nezbytné nutnosti shledati se? Či zavazuje jakýsi nepochopitelný úradek ke srážce právě ty z lidí, mezi nimiž se hloubí propast? Či jest nějaká transcendentní spravedlnost, jež lhostejnost projevenou tresce tím, že velí k střetnutí?

Ať jakkoliv tomu jest: scény prvního jednání se vlekly, a mnou počala cloumati horečná zvědavost, krutá jako touha nedočkavá, aby hlediště opět vzplanulo světly, a já opět mohl vyhledati zrak, jehož vyzývavá nevšímavost tak zjevně naznačovala, jak bedlivě střeží vrávorající nevšímavost moji.

Konečně! Nad milovníkem, který v první půli aktu vévodil a nyní (ovšem jen v pojetí naivky) do nevrátima zmizel, aby učinil místo následníkovi, nad oním milovníkem, tvářícím se v posledním výjevu svrchovaně udiveně a tudíž hloupě, snesla se opona, hlediště propláchnuto světelnou vlnou a posluchači puštěni na čtvrthodinnou svobodu.

Všemi dveřmi hrnuli se lidé do chodeb. A protože v prořídlém parketu ke stání nebylo nic, co by byť jen vzdáleně se podobalo kouzlu, které mě odtamtud bylo opředlo, vyšel jsem i já. Venku byl jsem zabaven hovorem. Cítil jsem, nevrle téměř, jak očarování jihne, se rozplývá, ale přece jsem, roztržitě alespoň, pátral po onom pohledu, po onom pohledu, jenž tkvěl tak hluboko a tak jasně v mém vědomí, že nebylo lze zmásti si jej s jinými. Tím byl jsem si jist. - Ale nebylo ho. Nevypátral jsem ho ani pak, když jsem se do hlediště vrátil. Zmizel -

Zatím, jak jsem již pravil, pustilo mě očarování ze svých tenat. Ba zastyděl jsem se i poněkud, že jsem takto podlehl pohledu divadelního okouněče, snad venkovana, jenž „vyvaloval“ oči. Nyní sledoval jsem hru pozorně, a bavila mě docela znamenitě. Ti dva z herců, jimž po tři akty připadlo sdělovat největší část nudy celé hry, dostali se konečně za sebe; a vědouce, tady že se blíží konec hereckých útrap, rozradovali se tak, že zahráli závěr s výjimečnou vervou. Byla to podívaná, když přirozenost lidská tak okatě se proklubala na povrch hereckého artifexu, a jak již řečeno, bavil jsem se tím nemálo, na celé kolo, neméně než celou tou pitomou hrou, pohlavkující bez ustání samu sebe. Neboť mám jistou zálibu pro tento druh her. Líbí se mi jejich bodrost, s níž - nic zlého netušíce - přivádějí komediantství divadla k netušené výši. - Pobyl jsem pak ještě v kavárně, kde bylo přemítáno páté přes deváté (krom představení, jemuž jsme právě byli přítomni) a šel jsem pak domů, samolibě přeháněje šlendriánskou chůzi; byloť mi dobře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Škleb.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.