Danka Šárková

Zašívaná panenka

2012

Copyright (c) 2013 Danka Šárková

ISBN 978-80-7486-106-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7486-107-9 (Mobi)

ISBN 978-80-7486-108-6 (PDF)

Obsah

Skvěle, skutečně, prakticky a snad i citlivě

I.kapitola

1) Skvěle – rok 1988

2) Skvěleji – rok 1989

3) Nejskvěleji – rok 1989

II. kapitola

1) Skutečně - rok 1989

2) Skutečněji – rok 1989

3) Nejskutečněji

III. kapitola

1) Prakticky - rok 1990-1991

2) Praktičtěji - rok 1991-1998

3) Nejpraktičtěji 1999

IV. kapitola

1) Citlivě – rok 2000

2) Citlivěji

3) Nejcitlivěji

Epilog

Příběh je fikcí a všechny osoby jsou vymyšlené.

Skvěle, skutečně, prakticky a snad i citlivě.

1999

Restaurace U rybičky v centru našeho hlavního města, kde sedíme, je krásná, jsou zde bíle prostřené stoly s červenými ubrousky a svíčky v barvě cihel. V rohu restaurace hraje nějaký umělec na klavír. Přichází číšník v černém smokingu a podává nám jídelní lístek v deskách z červené kůže. Vše je stylové, mám červený kostýmek, takže úchvatně zapadám do prostoru, a černé kvádro Vaška ladí též architektonicky s místností.

„Dobrý den, to jste vy ta dáma z televize,“ říká někdo a razí si k nám cestu.

„Vašku, ať mě nikdo neotravuje, zkus to zařídit,“ prosím svého zachránce.

Pozdě. Nějaká žena se cpe k našemu stolu.

„Byla jste úžasná, skvělá. Takhle mluvit v přímém přenosu. Moc vás obdivuji, moc,“ zajíká se a snad to myslí i upřímně.

Cítím těžko u srdce a do hlavy mi někdo nacpal kůl. Mám úspěch a finance. Chtěla jsem to?

Tahle otázka mne bodá v těle.

I.kapitola

1) Skvěle – rok 1988

„Dělají zase problémy, někdo volal do knihovny,“ říkám, jakmile překročím práh bytu jednoho z disidentů, který podepsal Listinu práv a svobod.

Vaškovi se podařilo dát dohromady skupinku lidí, kteří mají zájem o moji přednášku. Tu jsem si připravila už před lety a postupně se snažím své „Tajemství“ předávat lidem, kteří už nechtějí jako chovné ovce naslouchat komunistickému režimu.

„Jsem tady, ale už je to opravdu velice na hraně. Mám pocit, že se to nějak přiostřuje. Je to stále horší,“ pokračuji ve svém monologu.

„Neboj se, Lado, jsme rádi, že jsme tady všichni společně a že si uděláme nádherných několik hodin jen pro nás. Pro těch dvacet lidí, kteří přišli, abys jim vysvětlila, o čem je lidská bytost. Je to k pláči, že v roce a ve zřízení, ve kterém žijeme, už nemáme lidské svobodné bytosti, ale chodící zmanipulované blbce,“ skepticky říká Vašek. Vejdu do velkého obýváku v bytě, který se nachází v centru Prahy. Je v pátém patře bez výtahu a bez balkonu.

„Myslíš, že jsou tady štěnice?“ ptám se.

„Majitel bytu patří k lidem, o kterých by nepředpokládali, že by mohl mít něco společného s takovou přednáškou,“ odpoví Vašek.

„Dobrý den, všechny vás vítám.“ Věřím, že je Vašek vybral tak, že nám všichni porozumí.

„Jmenuji se Lada Hájková a vystudovala jsem filozofii. Studium bylo pro mou nynější přednášku velice přínosné. Většinu toho, co vám zde chci vyprávět, jsem objevila po přečtení v zakázaných knihách, které jsou na seznamu.

„A co vás učili na té fakultě, když k filozofii a náboženství Východu vás pořádně nenechali čuchnout?“ ptá se jeden z posluchačů.

„Víte, oni nám samozřejmě nějaký základ dát museli.“ Odmlčím se.

„Skoro dva roky se snažím lidem na setkáních vysvětlit, jak mohou mít uvnitř sebe klid a cítit maximální štěstí a jakým způsobem se k tomu dá dostat. Zkusíme mít společně v hlavě jen pozitivní myšlenky, nepouštět si tam ty negativní a dávat si na to velký pozor. Tak si vezměte papír a tužku, pokud si chcete dělat zápisky,“usmívám se na lidi, kteří jsou vlastně moji studenti, i když s přídavkem zakázaní.

„Jen chci všechny poprosit, abyste si nepsali mezi ty poznámky,

kdo vám to odpřednášel a kde jste si to zapsali,“ doplnil mé uvítání Vašek.

„A ještě vás prosím, abyste se všichni představili, aby vás Lada alespoň trošku poznala a mohla si s vámi přátelsky povídat.“

„Tak tedy, jsme tady, abychom si řekli několik základních faktů o lidském mozku, o teorii relativity a zákonu přitažlivosti,“ začínám svou stou přednášku.

„Všichni jsme lidské bytosti a přišli jsme na svět, abychom se něco naučili. Člověk se narodí jako svobodná, vědomá a tvůrčí bytost. Každý se dopouští jedné velké chyby, a to že se snaží být nesvobodný. Přitom se narodil se svým univerzálním a individuálním já a má nedozírné možnosti, jak se seberealizovat… Základ je naše svobodná vůle, svoboda činu, slova a emocí… Co nám absolutně chybí je svoboda slova,“ začínám se dostávat do euforie, kterou mi moje přednášky přinášejí.

„Co nám nikdo nemůže vzít, jsou naše myšlenky. Jak to chápete?“ zeptám se všech.

„Všechno kolem nás souvisí se vším, rozumím tomu dobře?“

„Správně. Podívejte se na to z pohledu vesmíru, který je nekonečný. Moc toho o něm nevíme, jen to, že existuje, a že se ještě nikomu nepodařilo ho celý prozkoumat. Co však známe, je zemská přitažlivost. Té se chci věnovat v přednášce nejvíce. Tak jak spadne na zem vyhozená věc do vzduchu, stejně tak spadne do vašeho života vyslaná myšlenka.“

„Naučíte nás s tím pracovat?“

„Pokusím se.“

Přednáška trvá ještě dalších několik hodin a poté se strhne úžasná diskuse tak jako vždy.

„Svými myšlenkami si tvoříme svůj život,“ končím svou přednášku. Po odchodu všech lidí prohodím pár slov s Václavem.

„Nechali ti tady dohromady padesát korun,“říká.

„Jéé, nedělám to pro peníze, chci lidem něco předat.“

„Ty jsi neuvěřitelný člověk, Lado. Kvůli této víře nemáš osobní život. Bude ti třicet let a žádný chlap, žádná svatba, děti, zatím nic,“ usmívá se na mě Vašek.

„Věci se dějí, tak jak mají.“

Vašek na mě kouká a já jako bych četla jeho myšlenky. Říká si - taková úžasně silná osůbka, malého vzrůstu, štíhlé postavy, jemných rysů. Její obličej lemují dlouhé tmavé vlasy, které má nyní v culíku. Proč nikoho nechce? Veškeré volno věnuje svému poslání. Po škole začala pracovat jako tlumočnice z francouzštiny a já ji tam potkal.

Doteď si mě pořádně nevšimla.

„Vašku, nekoukej na mě tak a neblbni.“ Líbnu ho na tvář, když se mě snaží pohladit. Mám chuť říci, že jsem si ho oblíbila okamžitě, ale trošku jinak, než by si představoval on.

Mám ho ráda jako kamaráda.

„Já, já, no tak ahoj.“

„Jsi skvělý chlap.“

Zmizím ve dveřích. O tom, že je skvělý, jsem nikdy nepochybovala.

2) Skvěleji – rok 1989

Rok se přehoupnul a v kalendáři se pyšní datum osmý únor osmdesát devět. Od rána mrzne, nechce se mi ven. Musím. Zahalená jako mumie se donutím vyrazit do ulic.

„Počkejte, krásná paní, kam zase pospícháte? Všimněte si mě alespoň trošičku,“ volá na mě něžným hlasem nějaký muž, když opouštím vstupní dveře domu, kde bydlím. Přichází ke mně. Jeho oči se dívají do mých.

„Nemám čas, pospíchám do práce,“ odseknu.

„Ale víte, já bych vás moc rád poznal více osobně. Jste taková jiná než ostatní ženy. Všiml jsem si vás už dříve. No tak, věnujte mi chviličku. Jmenuji se Robert,“ snaží se ke mně dostat blíže lichotkami.

„Nemám čas, opravdu mám důležitější věci na práci než se tady s vámi zdržovat,“ říkám upřímně se zvýšeným hlasem.

„A zítra tady budete? Udělejte si chviličku čas na vytrvalce a pojďte se mnou zítra na kávu. Moc prosím. Dole U Holubů dělají výbornou vídeňskou. Takovou tu se šlehačkou.“ Kouká na mě jako na obrázek.

„Možná,“ odpovím a zalezu do tramvaje, která zrovna přijela do stanice, kam mě můj obdivovatel právě doprovodil.

Za hodinu běžím na další setkání se svými posluchači. Chápu to jako poslání. Chci přednášet. Chlap mi do toho nepatří. A navíc se snažím být maximálně opatrná, abych se nenamočila do něčeho, co by mi uškodilo. Už takhle mám co dělat, abych dokázala čelit

pracovníkům StB. Neměla jsem podepisovat Chartu 77. Asi bych na sebe tolik neupozornila, ale už se stalo.

„Ahoj Lado, jsem ráda, že jsi zase přišla,“ říká mi ve dveřích svého bytu kamarádka a spisovatelka Světlana. To ona dokáže s lehkostí napsat vše, co se kolem nás děje. Bohužel ani jednu knížku není možné volně vydat, protože cenzura v komunistickém

Československu je příšerná.

„Hele Světlano, nemáš pocit, že příští rok 1989 bude dobrý? Něco se musí stát, není možné, aby to šlo pořád takhle dále. Všichni lidi jsou zhnusení, korupce jede na plné obrátky, nic není k sehnání, pořádně se nedělá. Lidské myšlení v Československu je fakt hnus. Rodiče nutí děti, aby říkaly něco jiného doma a něco jiného ve škole. To přece nemůže vydržet!“ snažím se uvažovat nahlas.

„Nevydrží, ale co bude dále, nikdo neví. Podívej se do historie, vždyť každý společenský řád nahradil jiný řád,“ snaží se polemizovat.

„No jo, každá doba měla něco pro a proti. Když vezmu otroky a otrokáře, poté feudální řád a kapitalismus. Jenže tenhle komunismus

je fakt hloupost. Každý má jinou emoční inteligenci, jiné IQ a nemůže si být rovný. To prostě nelze udržet dlouho. Praskne to, už se mi o tom i v noci zdá.“

„Kdy mám udělat další přednášku? Je potřeba sehnat co nejvíce lidí.“

U Světlany jsem zůstala několik hodin, a než jsem se dostala domu, byla už tma. To snad není pravda, ten chlap jede ve stejné tramvaji jako já. Půjdu s ním na kafe nebo se ho nezbavím.

„Tak vy jste tady zase? Tak dobře, já si s vámi to kafe tady dole v kavárně U Holubů dám, když jinak nedáte,“ snažím se být milá.

„To jste mi opravdu udělala velkou radost, jsem rád,“ umívá se na mě.

Sedáme si do totalitní zakouřené kavárny. Na hodinkách je skoro sedm večer. Proč je tak neoblomný? Co chce? Zkušenost s partnerskými vztahy moc nemám. Doteď byl můj život jen studium, práce, přednášky a zase studium. Dá se říci, že jsem si skoro nic neužila, možná trošku na škole s jedním spolužákem. Ale i to byla jen chvilková záležitost.

„Můžu se zeptat na vaše jméno? Přece se tady nebudeme bavit, aniž bych znal, kdo jste,“ ptá se.

„Jmenuji se Lada.“

„Jé, to je jako ta princezna Lada z pohádky…“ řekl a hned si uvědomil, že seknul někam úplně blbě.

„Nebudeme se bavit raději o počasí?“

„Pardon. Pokusil jsem se o vtip.“

„Nic se neděje. Ráda si s vámi budu tykat, jsem Lada, princezna Lada,“ snažím se zjemnit dialog mezi námi dvěma.

Sedíme v té příšerné kavárně asi hodinu. Za tu dobu už vím, že pracuje v zahraničním obchodě a že je řidičem nějakého náměstka.

Šéf prý je zvíře a musí si dávat pozor na to, co říká, aby o práci nepřišel. Je o tři roky starší než já, svobodný a stále dokola mi opakuje, že jsem moc hezká, milá a úplně jiná než ostatní.

„Ty jsi taková záhada, Lado.“

„No právě, a proto se mne většina chlapů vyhýbá.“

„Co děláš ve volném čase? A kde pracuješ? Moc rád bych tě někam pozval, můžeme jet na výlet, jít se projít. Brzy začne jaro, a to je nejkrásnější období v roce. Co procházka po Praze kolem Vltavy?“ zve mě nenápadně na další rande.

Moc to nechápu, ale vnitřně přikyvuji a hlasitě potvrzuji další schůzku za dva dny. Je milý, měří asi metr osmdesát a není ani štíhlý, ani hubený. Má tmavé hnědé oči, které se vrývají do mých kočičích zelených kukadel. Celou dobu pozoruji jeho velké ruce, s kterými si na stole pořád hraje. Otírá jednu o druhou, občas si začne poklepávat se lžičkou všemi možnými směry. Je nervózní? Nebo je to jeho běžná forma nonverbální komunikace? Vlasy má tmavé a jeho patka sčesaná napravo mu občas zakryje celé obočí a kousek řas. Vždy jen ledabyle frajersky odhodí vlasy, lehce si jakoby foukne pod vousy a pokračuje v debatě se mnou. I teď na mě kouká, ruce nenechá v klidu a absolutně odevzdaně čeká na moji odpověď. Chce vědět, kde trávím celé své dny.

„Pracuji v knihovně na Praze 4. Většinou končím nejpozději v pět, tak se určitě ještě sejdeme. Snad se do té doby nic nestane,“ odpovím nahlas a představuji si, co by se stalo, kdyby mě zítra po další přednášce odvedla Státní bezpečnost k výslechu. Určitě bych pak neměla náladu se někde družit s chlapem, kterého vůbec neznám.

„Kdyby se něco stalo, tak tady máš telefon ke mně domu,“ říkám. Na kousek ubrousku, který utrhnu ze stojánku na kavárenském stole, načárám pár číslic.

„Tak ahoj,“ loučíme se před domem, kde bydlím,a on mizí do mrznoucí tmy, kterou prosycují zlehka poletující vločky sněhu.

Další den běžím na adresu, kterou mi nahlásil Vašek. Museli jsme změnit byt, ten poslední začal být profláknutý.

„Lado, jsi úžasná, ale dávej si pozor, mám pocit, že začíná přituhovat. Před nedávnem byla velká demonstrace k upálení Palacha.,“ upozorňuje mě Vašek.

Máme jaro, rok osmdesát devět a mezi lidmi panuje neklid. Bouří se celá východní Evropa. Chápu, že se jim nechce od svých koryt, vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude.

„Můj život je práce, přednášky, přece tam nenacpu chlapa,“ říkám si nahlas před zrcadlem, když se vrátím z pravidelné schůzky s Robertem. Je milý a začínám s ním stále raději trávit svůj čas.

„Buď vůle tvá, nechám to na těch nahoře,“ řeknu si nahlas jeden večer v posteli a ponořím se do drahocenného spánku. Ze spaní mě probudí šílený sen. Sedím na posteli, jsem celá zpocená a nechápu, co to má znamenat. Někdo se mnou v tom snu mluvil a mluví i teď. Trošku sebou cuknu, jelikož mám pocit, že v ložnici někdo je. Jako kdyby mi někdo říkal:

„Dej si na sebe pozor, někdo tě chce zabít.“

Co je to za blbost, divím se a nemohu po zbytek noci zabrat. Ráno se ploužím po bytě a jsem z toho snu špatná. Vše je v našich myšlenkách!

Naštvaná na sebe se odeberu do práce.

Večer na mě před prací čeká Robert s krásnou kytkou.

„Moc jsem se na tebe těšil, už jsem to nemohl vydržet,“ nakloní se nade mě a chce mě políbit.

„Ne, nech mě,“ uhnu jeho rtům, aby se nestřetly s mými.. Nevím, proč to dělám.

Procházíme se po parku na Vyšehradě.

„Jsem moc rád, že si na mě uděláš alespoň takhle čas. Jsi tak jemná, přirozená, záhadná,“ kouká na mě Robert.

Jeho oči jsou milé a plné touhy a i já začínám ztrácet půdu pod nohama. Chytne mě kolem krku a přitahuje si mě k sobě. Podlamují se mi kolena, v srdci mám zaseknutý šíp… asi Amorův, sotva se držím na nohou.

„Já tě miluji… už dlouho. Zdá se mi o tobě a nemohu myslet na nic jiného,“ šeptá mi Robert do ucha a já začínám tát jako sněhulák na jaře. Cítím, jak mě začíná líbat na ucho, pak na krk a nakonec se nechám políbit na ústa. Má jemnou pusu, a tak otvírám svá ústa a nechám si strčit jeho jazyk mezi své rty. Hrajeme si navzájem se svými jazyky a je to něco tak krásného, co jsem nikdy nezažila. Zhluboka dýchám, je mi úplně jedno, že kolem nás chodí lidé, že je šest hodin večer a my dva stojíme uprostřed cesty. Nic nás nezajímá, propadáme se někam, nevíme kam. Pokud to můj protějšek cítí stejně, tak je to nádhera, která nás zasáhla jako z čistého nebe. Když vypadnu z jeho sevření, jsem olíbaná snad všude, kam se mohl na mém obličeji dostat, a je mi báječně. S výrazem duševně nemocného magora se vracíme dolů na Výtoň na tramvaj. Musím si přiznat, že prožívám něco, co jsem v životě nepoznala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zašívaná panenka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.