Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magic Strikes *

Magic Bleeds *

Magic Slays *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2011

Copyright © 2008 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-139-6

ISBN 978-80-7398-551-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-552-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno zesnulému Davidu Gemmellovi.

Inspiroval jste mě svými knihami, snila jsem o tom, že vás potkám,

a je mi velice líto, že už se tak nikdy nestane.

Poděkování

Jsem vděčná tolika lidem…

Díky, Anne Sowardsová, má editorko, za tvou moudrost a vedení, ale nejvíc hlavně za víru v mé spisovatelské schopnosti. Vzala sis na starosti chaos a přetvořila ho v knihu.

Díky, Rachel Vaterová, má agentko, za tvou neúnavnou starostlivost o své klienty. Jsi ta nejlepší věc, která se spisovatelově kariéře může přihodit.

Díky, Cam Duftyová, výkonná redaktorko nakladatelství Ace a velmi pravděpodobně ta nejtrpělivější ženo, kterou svět kdy poznal, za tvou práci na úpravě textu a za milion dalších věcí. Dlužím ti čokoládové martini.

Díky, Kristin del Rosariová, za design vnitřního textu, za úžasné rozvržení stránek a za to, že se díky tobě mohla tahle kniha stát realitou.

Díky, Judy Murello, umělecká vedoucí, za senzační design obálky, a díky i tobě, umělče Chade Michaeli Warde, že jsi tu fantastickou obálku vytvořil.

Díky, Valerie Cortesová, reklamní šéfko nakladatelství Ace, za neúnavnou propagaci knížek o Kate Danielsové.

Díky všem lidem, kteří velkoryse trpěli při čtení betaverzí, za to, že pomohli téhle knize skončit mnohem líp, než původně začala. Zde jsou jejich jména: Charlene Amsdenová, Bianca Bradleyová, Susan E. Curnowová, Shannon Franksová, Elizabeth Hullová, Jackie M., Jill Mylesová, Reece Notleyová, Lizane Palmerová, May, S. K. S. Perry, G. Jules Reynolds, Lys Rianová, Melissa Sawmillerová, Sonya Shannonová, P. J. Thompson, Heidi Tallentineová a Amber van Dyková.

Nakonec bych chtěla poděkovat všem lidem, kteří čtou sérii o Kate. Vaše e-maily mi dodávají sílu psát.

1.

Uprostřed noci začal zvonit telefon. Vlna magie svírala svět pevně v hrsti, takže by fungovat neměl, ale přesto znovu a znovu zuřivě vyzváněl, pobouřený tím, že ho ignoruju. Nakonec jsem se po něm natáhla a zvedla sluchátko.

„Chmmm… ano?“

„Vstávat a cvičit, Kate.“ Příjemný, kultivovaný hlas na druhém konci linky naznačoval, že sluchátko drží u ucha pohledný, elegantní muž. Tedy někdo, kým Jim opravdu nebyl. Alespoň ne v lidské formě.

Rozlepila jsem oči na dost dlouho, abych zvládla zamžourat na hodiny na protější zdi. „Jsou dvě ráno. Někteří z nás v noci spí.“

„Sehnal jsem kšeft,“ řekl Jim.

Posadila jsem se na posteli, najednou naprosto bdělá. Práce zněla dobře. Peníze jsem potřebovala. „Chci polovinu.“

„Třetinu.“

„Polovinu.“

„Pětatřicet procent.“ Jimovi ztvrdl hlas.

„Polovinu.“

Na druhé straně linky se na okamžik rozhostilo ticho, jak tu informaci můj bývalý cechovní kolega zpracovával. „Dobře, čtyřicet.“

Zavěsila jsem. V ložnici bylo ticho. Roztaženými záclonami dovnitř pronikal měsíční svit. Bledé světlo působilo jako urychlovač, takže mříž v okně slabě namodrale zářila v místech, kde se stříbro v kovové slitině stýkalo s magií ochranné clony. Tam venku spala jako nějaká obrovská bájná příšera Atlanta, tmavá a naoko klidná. Když vlna magie opadne se stejnou nevyhnutelností jako vždy, nestvůra se probudí do záře umělého světla a možná do hluku přestřelek. Moje clona by kulku z pistole nezastavila, ale dokázala udržet magickou havěť mimo ložnici. A to mi stačilo.

Telefon se znovu rozdrnčel. Nechala jsem ho dvakrát zazvonit, než jsem ho zvedla.

„Fajn.“ Jimovi se v hlase ozýval náznak zavrčení. „Polovina je tvoje.“

„Kde jsi?“

„Na parkovišti před tvým domem, Kate.“

A volal z telefonního automatu, který by taky neměl fungovat. Natáhla jsem se po oblečení vedle postele, nachystaném právě pro podobné příležitosti. „Co je to za kšeft?“

„Zpacifikování nějakého pošahaného žháře.“

O pětačtyřicet minut později jsem se motala podzemní garáží a polohlasně Jima proklínala. Díky magii nefungovala světla, takže jsem neviděla pomalu ani na vlastní ruku před obličejem.

Někde v hlubinách potemnělé garáže vykvetla ohnivá koule. Obrovská, zářící agresivní červenou a žlutou, a burácela si to přímo proti mně. Uskočila jsem za betonový sloup, ve zpocené ruce svírala vrhací nůž. Oblil mě žár. Na okamžik jsem nemohla dýchat a pak oheň prohučel kolem, aby se rozbil o zeď ve výbuchu jisker.

Z hlubin garáže se ozval chraplavý, radostný smích. Odvážila jsem se nakouknout tím směrem zpoza sloupu. Tma jako v pytli.

Kde byl odliv magie, když jste ho zrovna nejvíc potřebovali?

V další řadě betonových sloupů naproti stál Jim. Zvedl ruku, palcem a spojenými prsty naznačil zobák a párkrát jím zaklapal. Vyjednávej. Chtěl, abych se pokusila domluvit s bláznem, který usmažil na popel už čtyři lidi. Dobře, to bych mohla.

„Tak jo, Jeremy!“ zaječela jsem do noci. „Dej mi toho salamandra a slibuju, že ti neuseknu hlavu!“

Jim si dlaní zakryl obličej a ramena se mu roztřásla. Měla jsem pocit, že se směje, ale nebyla jsem si úplně jistá. Postrádala jsem totiž na rozdíl od něj jednu výhodu. V noci jsem tak dobře neviděla.

Jeremyho chechtání dosáhlo hysterických výšin: „Čubko pitomá!“

Jim se odlepil od sloupu a rozpustil se ve tmě. Sledoval Jeremyho po zvuku. Zrak měl možná v podobném šeru lepší než já, ale ani on se nedokázal orientovat v úplné tmě. Musel ho lovit po hlase. Pro mě to znamenalo, že musím cíl udržovat v hovorném rozpoložení. Zatímco se Jim plížil za Jeremyho melodickým chraplákem, pyroman zase sledoval mne.

Nic, kvůli čemu bych si měla dělat starosti, jen jsem stála proti vražednému žháři-maniakovi, který měl v úmyslu nechat shořet Atlantu, nebo přesněji to, co z ní zbylo. A k tomu mu měl dopomoci salamandr v kouli z očarovaného skla. Nejdůležitější v téhle chvíli bylo, aby koule s magickým tvorem zůstala neporušená. Jestli se rozbije, budu slavnější než kráva paní O’Learyové 1.

„Krucinál, Jeremy, měl bys zapracovat na své slovní zásobě. Existuje tolik hezkých pojmenování, která bys mohl použít, a nejlepší, se kterým přijdeš, je čubka? Dej mi toho salamandra, než si ublížíš.“

„Vykuř mi péro… děvko!“

Nalevo ode mne se zamihotala malá jiskérka. Visela ve vzduchu, obklopená temnotou, slabě osvětlovala šupinaté obrysy salamandrovy tlamy a Jeremyho ruce se zbělalými klouby, jak usilovně skleněnou kouli svíral. Očarované sklo se rozestoupilo a vypustilo jiskérku ven. Když se malý chuchvalec energie setkal se vzduchem, proměnil se v ohnivou kouli.

Skrčila jsem se za sloup, zrovna když do jeho betonového povrchu narazil oheň. Plameny vyšlehly po obou stranách. Ostrý zápach síry mě zaštípal v nose.

„Ta poslední ohnivá koule šla úplně mimo. Vsadím se, že se nedokážeš trefit ani s vlastním nádobíčkem, co, Jeremy?“

„Nažer se hoven a chcípni!“

Jim už musel být skoro u něj. Vystoupila jsem zpoza sloupu. „No tak se ukaž, ty omezenče ufňukanej! Copak nedokážeš udělat nic pořádně?“

Uviděla jsem ohnivou kouli, uskočila do strany a pak se ještě kousek koulela po podlaze. Nade mnou zavyly plameny jako běsnící bestie. Jílec nože mi popálil prsty. Vzduch se mi v plicích rozžhavil a oči zalily slzami. Tiskla jsem tvář k zaprášenému betonu a tiše se modlila, ať se vedro dál nestupňuje. A najednou bylo pryč.

Krucinál, kašlu na to. Vyskočila jsem zpátky na nohy a rozběhla se k Jeremymu. Salamandr ve svém kulatém vězení vzplanul. Zachytila jsem letmý pohled na pyromanův pokřivený úsměv nad sklem. Vytratil se ve chvíli, kdy se mu kolem krku sevřely Jimovy ruce.

Žhář se začal hroutit k zemi, sesul se jako hadrový panák a koule mu vypadla z ochablých prstů…

Skočila jsem po ní, podařilo se mi ji zachytit asi deset centimetrů nad betonem. Octla jsem se tak tváří v tvář salamandrovi. Rubínově rudé oči si mě s mírným zájmem prohlížely. Z pootevřené tlamy vyrazil dlouhý, tenoučký jazyk a políbil sklo přímo na odraz mého nosu. Ahoj, taky tě ráda vidím.

Opatrně jsem se zvedla na kolena a pak se postavila. Salamandrova přítomnost dorážela na mou mysl. Nabízel svou magii k použití stejně dychtivě, jako přítulné kotě nastavuje hřbet k pohlazení. Před očima mi vyvstala vidina plamenů a horka. Pojďme něco spálit… Rychle jsem ho vytlačila z mysli a zamkla ji na sedm západů. Raději ne.

Jim uvolnil stisk a žhář Jeremy se složil k zemi jako žok obilí. Oči vyvrácené tak, že bylo vidět jen bělmo, zíraly z nehybné tváře slepě na strop. Smrt ho zastihla v okamžiku naprostého překvapení. Ani jsme nezkoušeli nahmatat tep, bylo to jasné. Kruci. Právě jsme přišli o bonus.

„Říkal jsi, že ho chtěli nejlépe živého, že?“ zamumlala jsem. Za chodícího, dýchajícího Jeremyho bychom dostali mnohem víc než za jeho tělo. Pořád nám budou muset zaplatit, ale právě jsme zamávali na rozloučenou třetině peněz.

„Přesně tak.“ Jim převrátil tělo na stranu, odhalil tak Jeremyho záda. Mezi lopatkami měl zabořený štíhlý dřík, opatřený třemi letkami z černého peří.

Než jsem se měla čas nad tím hlouběji zamyslet, vrhla jsem se k zemi se salamandrem v náruči. Jim ten nápad dostal očividně dřív než já, protože už ležel. Zírali jsme do tmy. Nic než temnota a ticho.

Někdo zabil náš cíl šipkou z kuše. Nás mohl odstranit taky. Stáli jsme nad tělem nejméně čtyři vteřiny. To by na vypuštění dvou střel naprosto stačilo. Sáhla jsem na Jima a pak si ukázala na nos. Zavrtěl hlavou. S takovým množstvím síry ve vzduchu by neucítil skunka, ani kdyby se mu teď promenádoval přímo pod nosem. Ležela jsem nehybně, snažila se tiše dýchat. Nejjistější bylo vsadit na sluch.

Minuta se táhla jako malvaz, nekonečná a tichá. Jim se pomaloučku zvedl do dřepu a ukázal hlavou doleva. Měla jsem nejasný pocit, že dveře se nacházely na opačné straně, ale v temnotě, kde mohl vyčkávat neznámý střelec, jsem rozhodně věřila víc Jimovým smyslům než těm svým.

Jim popadl Jeremyho tělo, přehodil si ho přes rameno a vyrazili jsme. V předklonu, běželi jsme, co nám nohy stačily. On vepředu a já, v přítmí poloslepá, kousek za ním.

Mihli jsme se kolem jednoho sloupu, druhého a třetího. Technologie si zase přivlastnila svět, a než jsem stačila udělat další krok, magie přestala trápit technické výtvory a vytratila se. Zářivky na stropě zablikaly a s bzučením se probudily k životu. Garáž zalilo slabé umělé světlo.

Obdélníkový východ se černal tři metry před námi. Jim jím proskočil. Já se vrhla nalevo pod ochranu nejbližšího sloupu. Salamandr v kouli přestal zářit a usnul, znovu vypadal jako neškodná černá ještěrka. Moje zbraň s dlouhým dosahem se rozhodla dát si šlofíka.

Položila jsem ji na zem a vytáhla z pochvy Zabíječe. Salamandři se stejně přeceňují.

„Je pryč,“ prohlásil Jim ze dveří a ukázal za mne.

Otočila jsem se. Daleko za mnou v polorozpadlé betonové zdi zel úzký průchod, pravděpodobně vedoucí kamsi na ulici. Jim měl pravdu. Kdyby nás chtěl neznámý sejmout, měl na to spoustu času.

„Takže si pocvičil střelbu na našem cíli a pak prostě odešel?“

„Vypadá to tak.“

„To nechápu.“

Jim zavrtěl hlavou. „Kolem tebe se děje spousta nevysvětlitelného svinstva.“

„Tenhle kšeft jsi sehnal ty, ne já.“

Z prostoru nad dveřmi se snesla záplava jisker. Zelený nápis VÝCHOD se rozsvítil.

Jim na něj chvíli upřeně hleděl, obličej zkřivený v charakteristicky kočičím výrazu, kde se znechucení mísilo s povýšenou rezignovaností. Znovu zavrtěl hlavou.

„Zabírám si tu šipku v zádech!“ ohlásila jsem mu.

„Posluž si.“

Jimův pager se rozezněl garáží. Podíval se na displej. Na tváři se mu usadil neutrální výraz.

„Ale ne, opovaž se! Nemůžu ho odsud odtáhnout sama!“

„Smečkové záležitosti,“ odtušil prostě a s tím zamířil k východu.

„Jime!“

S vypětím všech sil jsem se ovládla, abych po prázdném prostoru ve dveřích něco nehodila. Vzala jsem zakázku s chlapem, který zasedal v radě Smečky. Dobře mi tak. Nemůžu tvrdit, že by Jim byl špatný kamarád. Jenže u kožoměnců měla Smečka vždycky přednost. Na stupnici důležitosti od jedné do desíti představovala jedenáctku. A všechno ostatní dosáhlo stěží na jedničku.

Upřeně jsem Jeremyho pozorovala. Ležel na zemi jako pytel brambor. Velmi mrtvý pytel brambor. Asi sedmdesátikilové bezvládné tělo. Neexistoval způsob, jak bych mohla nést jeho a zároveň kouli se salamandrem. Nepřipadalo v úvahu, abych salamandra nechala bez dozoru. Magie se mohla kdykoliv vrátit a ještěrka by mohla opět vzplanout. Navíc by ten ostřelovač klidně mohl být někde poblíž. Potřebovala jsem se odtamtud dostat, a rychle. Jeremy i salamandr stáli každý čtyři tisíce. Nedělala jsem teď tolik práce pro Cech a podobně placené zakázky jsem nedostávala často. I když se rozdělím s Jimem, odměna pokryje náklady na dvě hypotéky na dva měsíce. Už jen z myšlenky, že bych měla někde jen tak nechat ležet čtyři tisíce dolarů, se mi dělalo fyzicky zle.

Podívala jsem se na Jeremyho, potom na salamandra. Těžké rozhodování. Hodně těžké.

Úředník Cechu, zodpovědný za vyplácení odměn, byl pomenší, upravený, tmavovlasý muž. A teď momentálně zíral na Jeremyho hlavu na pultě.

„A kde je zbytek?“

„Měla jsem drobný problém s dopravou.“

Úředníkovi na tváři vypučel široký úsměv. „Jim tě nechal na holičkách, že? Počítám tedy, že mám vydat jen jedno potvrzení o splnění zakázky.“

„Dvě.“ Jim mohl být parchant, ale o podíl bych ho neobrala. Potvrzení opravňující k vyzvednutí poloviny odměny dostane.

„Jsi slaboch, Kate,“ poznamenal úředník.

Naklonila jsem se přes pult a ukázala mu svůj nejvyšinutější úsměv. „Zkus mě přeprat a uvidíme.“

„Ne, díky.“ Úředník nechal na pult dopadnout štos formulářů. „Tohle budeš muset vyplnit.“

Tři centimetry vysoká kopa papírování hrozila spolknout nejméně hodinu volného času. Cech měl dost volná pravidla. Jednalo se o organizaci nájemných žoldáků, kteří se ohlíželi hlavně na zisk, a vše ostatní bylo podružné. Ale úmrtí se muselo nahlásit policii, a to doprovázela spousta zbytečných byrokratických úkonů. Nedůležitost Jeremyho života se smrskla už jen na odměnu vypsanou na jeho hlavu a spoustu prázdných, pečlivě orámovaných políček na kusu papíru.

Zpražila jsem nejvrchnější formulář pohledem. „Er dvacítku vyplňovat nemusím.“

„Pravda, teď pracuješ u Řádu.“ Úředník odpočítal osm vrchních stránek a sebral je. „Tady máš, speciální režim jen pro tebe.“

„Jupí,“ odtušila jsem nevzrušeně a štos lejster popadla.

„Hej, Kate, mohl bych se tě na něco zeptat?“

Chtěla jsem vyplnit formuláře, jít domů a pořádně si zdřímnout. „Sem s tím.“

Sáhl pod pult. Cech žoldáků si zřídil centrálu v bývalém Sheratonském hotelu na rohu Buckheadské. Úředníkův pracovní stůl v minulém profesním životě sloužil jako hotelový bar. Muž vytáhl tmavohnědou láhev a postavil ji přede mne spolu s panákem.

„Ale to se podívejme. Ne, díky. Myslím, že tímhle tajuplným lektvarem raději pohrdnu. Co kdyby to byl nápoj lásky?“

Rozchechtal se. „Hennessy. Výborný koňak. Odměna za informace.“

„Díky, ale nepiju.“ Teď už ne. Pořád jsem měla schovanou láhev Boone’s Farm Sangríi ve skříni pro případ nouze, ale tvrdý alkohol byl mimo hru. „Na co ses chtěl zeptat?“

„Jaké je pracovat pro Řád?“

„Chtěl by ses k nim přidat?“

„Ne, je mi dobře tam, kde jsem. Ale mám synovce, a ten by se chtěl stát rytířem.“

„Kolik mu je?“

„Šestnáct.“

Dokonalé. Řád měl takhle mladé rekruty v oblibě. Líp se jim vymývaly mozky. Přitáhla jsem si židli. „Dala bych si sklenici vody.“

Přinesl mi ji a já usrkávala. „V podstatě dělá Řád úplně stejnou práci jako my. Starají se o úklid magického svinstva. Řekněme, že bys našel po vlně magie na stromě harpyji. Nejdřív zavoláš policajtům.“

„Leda pokud bych byl hloupý,“ zazubil se úředník.

Pokrčila jsem rameny. „Muži zákona ti řeknou, že mají momentálně plné ruce práce s obrovským červem, který se snaží sežrat budovu federálního soudu, a nařídí ti, aby ses od ní držel dál, že tam přijedou, až budou mít čas. Jako obvykle. Takže zavoláš Cechu. Proč čekat, když za tři sta babek přijde banda žoldáků, bez okolků se o harpyji postarají, a ještě dají děcku pár ocasních per té potvory jako suvenýr, že?“

„Přesně.“

„Řekněme, že ty tři stovky nemáš. Nebo že zakázka má kód dvanáct. Moc ožehavá, aby ji Cech vzal. Pořád ti sedí na stromě harpyje a rád by ses jí zbavil. Tak zavoláš Řádu, protože jsi slyšel, že si tolik neúčtují. Požádají tě, abys přišel do jejich pobočky. Tam si s tebou promluví milý rytíř, prohlédne si tvoje příjmy a oznámí ti dobrou zprávu. Bude tě to stát jen padesátku, protože se usnesli na tom, že vyšší cenu si dovolit nemůžeš. A hotovo.“

Úředník si mě nedůvěřivě prohlížel. „A háček spočívá v čem?“

„Háček je v tom, že ti dají k podepsání papír. Musíš vyplnit písemnou prosbu o pomoc. A tam je velkými písmeny napsáno, že dáváš Řádu svolení, aby mohl odstranit jakoukoliv hrozbu pro lidstvo, která se objeví ve spojení s daným případem.“

Řád rytířů milosrdné pomoci si jméno vybral opravdu dobře. Poskytovali milosrdnou pomoc, to ano, nejčastěji ostřím meče nebo dobře mířenou kulkou. Potíž tkvěla v tom, že jste občas dostali víc, než byste rádi.

„Řekněme, že tu žádost podepíšeš. Rytíři vyjedou na místo a harpyji pozorují. V tu samou chvíli si uvědomíš, že pokaždé, když tu zatracenou věc vidíš na stromě, někam zmizí tvoje postarší senilní teta. Tak na starou dámu dáváš o něco větší pozor, a opravdu. Když udeří vlna magie, promění se v harpyji. Řekneš rytířům, že chceš celou věc odvolat. Svoji tetu máš rád a tím, že bude sedět na stromě, žádnou škodu nenapáchá. Jenomže lidi od Řádu trvají na tom, že pět procent harpyjí na drápech přenáší smrtelnou nemoc, a označí ji za hrozbu pro lidstvo. Naštveš se, řveš na ně. Zavoláš policii, ale ta ti sdělí, že je to naprosto legální a oni nemohou podniknout naprosto nic a mimo to je Řád jednou z bezpečnostních složek. Slíbíš, že budeš tetu zavírat. Snažíš se rytíře podplatit. Ukážeš na svoje děti a vysvětluješ, jak moc ji zbožňují. Brečíš. Prosíš na kolenou. Ale ani to nepomůže.“ Dopila jsem poslední kapku vody. „Takhle vypadá práce pro Řád.“

Úředník si nalil panáka koňaku a hodil ho do sebe. „To se doopravdy stalo?“

„Jo.“

„A tu starou paní zabili?“

„Jo.“

„Ježíši.“

„Jestli si tvůj synovec myslí, že podobnou práci zvládne, řekni mu, ať se přihlásí na Akademii. Je v tom správném věku. Je to fyzicky náročné a učiva je poměrně dost, ale jestli má pevnou vůli, zvládne to.“

„Jak to víš?“

Shrábla jsem papíry z pultu. „Když jsem byla ještě dítě, můj opatrovník mě tam přihlásil. Byl to rytíř Mystik.“

„Nepovídej. Jak dlouho jsi tam vydržela?“

„Dva roky. Vedla jsem si dobře ve všem kromě mentální způsobilosti. Mám problémy s uznáváním autority.“ Mávla jsem rukou a vzala si papírování k jednomu ze stolů utopených v šeru.

Pravda byla, že jsem si nevedla jenom dobře. Hodnocení jsem měla špičkové. Co se týkalo moci, byla jsem na předních příčkách. Zapsali mě jako panoše stupně electrum. Ale nenáviděla jsem to. Řád vyžadoval naprostou oddanost, ale já smysl života už dávno našla jinde. Chtěla jsem zabít nejmocnějšího muže na světě. Když si stanovíte takový cíl, většina ostatních věcí jde stranou. Takže jsem vystoupila z Akademie a začala pracovat pro Cech. Gregovi to zlomilo srdce.

Greg mi byl skvělým opatrovníkem, snažil se mě s téměř fanatickým odhodláním chránit. Pro něj Řád znamenal bezpečné místo. Kdyby můj cíl zjistil, že existuju, chtěl by mě zabít, a Greg ani já jsme neměli dost moci, abychom mu mohli vzdorovat. Ještě ne. Kdybych se přidala k Řádu, v případě ohrožení mé maličkosti by se do boje pustili všichni jejich rytíři. Ale nestálo mi to za to, takže jsem si sbalila věci, odešla odtamtud a neohlížela se za sebe.

A pak ho někdo zabil. Abych vypátrala jeho vraha, šla jsem k Řádu a vnutila jsem se jim do vyšetřování. Našla jsem vraha a zabila ho. Tu odpornou, hroznou událost teď nazývali případem redpointského stalkera. Tehdy se znovu dostaly na světlo mé záznamy z Akademie a rytíři se rozhodli, že mě chtějí zpátky. A nešli na to zrovna v rukavičkách. Vytvořili pro mě pracovní místo. Na základě dohody o spolupráci s Cechem. Slíbili mi Gregovu kancelář, jeho věci, pravomoc řešit méně důležité případy a stabilní přísun peněz. Vzala jsem to. Částečně kvůli pocitu viny, protože jsem se po odchodu z Akademie Grega stranila. Částečně z praktických důvodů. Splácela jsem hypotéku na dům svého otce blízko Savannah a teď ještě Gregův byt tady v Atlantě. Nemohla jsem se vzdát ani jednoho, připadalo mi to stejně bolestivé, jako bych se pokoušela zbavit kusu vlastního těla. Cechovní zakázky byly dobře placené, ale pod mou správu spadalo malé území u Savannah a tam se pořádná zakázka našla tak jednou za půl roku. Lákadlo pravidelného příjmu se prostě ukázalo jako příliš silné.

Spolupráce s Řádem mi dlouho nevydrží. Ale prozatím funguje. Na obě platby budu muset ještě čekat, ale až vyplním tyhle formuláře, ujistím se, že budu schopná zaplatit své účty za příští měsíc nebo dva. Poté co jsem opsala své cechovní identifikační číslo desetkrát na všechny možné druhy formulářů, přišel čas na dotazník. Ano, jednala jsem v sebeobraně. Ne, při neutralizování cíle nebyla použita nadměrná síla. Ano, považovala jsem podezřelého za bezprostřední hrozbu pro sebe i své okolí. Ve chvíli, kdy jsem se dostala k sekci „doplňte komentář“, jsem měla víčka těžká jako z olova a oči se mi zavíraly. Do kolonky „Popište dle vlastního úsudku úmysly podezřelého“ jsem napsala: „Chtěl do základů vypálit město, protože byl na hlavu padlej.“

Když jsem konečně vyšla z budovy Cechu, z těžkých, ocelí vyztužených dveří, obloha měla světle šedou barvu s nádechem trochu jiné barvy prozrazujícím, že brzy vyjde slunce. Alespoň jsem měla šipku z Jeremyho zad. A díky záloze jsem byla o tři sta dolarů bohatší. Zbytek peněz bude muset počkat, dokud policisté nepotvrdí zabití. Ve chvíli, kdy jsem se dostala ke křižovatce, už jsem měla peníze v duchu rozdělené mezi jednotlivé účty. Pořád mi ležely v kapse. Mohla jsem je promnout v prstech, cítit ohmataný papír čtyř padesátidolarovek a pěti dvacek, ale přesto už byly pryč. Jo, to jsou ty velké záhady vesmíru.

O dvě hodiny později jsem vklopýtala do atlantské pobočky Řádu. S kalnýma očima, ozbrojená obrovským hrnkem kafe. Tajemnou střelu jsem měla zabalenou v hnědé papírové tašce, loktem jsem si ji přidržovala u těla. Kancelář mě přivítala obvyklou záplavou zářivých barev. Dlouhou chodbou s šedým kobercem, šedými zdmi. Šedá dominovala i stínítkům na lampách. Fuj.

Když jsem vstupovala dovnitř, zrovna udeřila magie. Elektrická světla pohasla. Baňatá skla vílamp zaplála něžnou modří, jak nabitý vzduch uvnitř zareagoval na magii.

Tohle byla třetí vlna magie za posledních čtyřiadvacet hodin. Posledních několik dní jako by se magie zbláznila. Zalévala svět a znovu mizela, jako by se nemohla rozhodnout.

Prázdnou kanceláří se rozléhalo ťukání stařičkého psacího stroje, vycházelo z výklenku sekretářky blízko kanceláře rytíře Ochránce. „Dobré ráno, Maxine.“

„Dobré, Kate,“ ozval se Maxinin hlas v mé hlavě. „Náročná noc?“

„Dalo by se to tak říct.“

Odemkla jsem dveře kanceláře. Při výstavbě atlantské pobočky se Řád snažil vypadat pokud možná nenápadně, ale tahle byla malá i na jejich standardy. Měla čtvercový tvar a tak tak se do ní vlezl pracovní stůl, dvě židle, řada kartotéčních skříní a pár polic s knihami. Zdi byly natřené dalším zářivým odstínem šedé.

Zastavila jsem se na prahu v půli kroku. Zdědila jsem to tu po Gregovi. Od jeho smrti uplynuly skoro čtyři měsíce. Už bych se přes to měla dávno přenést, ale někdy… někdy bylo těžké přinutit se tam vstoupit. Má paměť trvala na tom, že když vejdu dovnitř, bude tam stát Greg s knihou v ruce a bude se tvářit vyčítavě, ale zároveň i laskavě. Vždy připravený vytáhnout mě z každého průšvihu, do kterého jsem se vlastním přičiněním dostala. Ale to byla lež. Greg už nežil. Nejdřív jsem přišla o matku, pak o otce a nakonec o Grega. Každý, na kom mi záleželo, zemřel bolestivou smrtí. Kdybych si to byť jen na okamžik připustila, vyla bych žalem hůř než vlkodlak za úplňku.

Zavřela jsem oči a snažila se pročistit si mysl od vzpomínek na Grega. Chyba. Gregův obraz se stal ještě o něco živějším.

Otočila jsem se na patě a prošla chodbou až ke zbrojírně. Tak jsem zbabělec, no a co.

Andrea seděla na lavičce a čistila pistoli. Byla menší postavy, ale šlachovitá, a měla ten druh tváře, který vybízel lidi, aby jí vysypali celý svůj životní příběh a ještě si na to vystáli frontu. Zákoník Řádu znala do posledního písmenka a dokázala odvykládat ty nesrozumitelné paragrafy zpaměti. Když měla něco na starosti, nikdy to neselhalo. Rádia neztrácela signál, skener magie nikdy neukázal nesprávné hodnoty. A když jste jí přinesli jakýkoliv rozbitý přístroj, další den vám ho vrátila opravený a vyčištěný.

Zvedla hlavu a posunkem mě pozdravila. Maličko jsem si protáhla ramena, cítila jsem uklidňující tíhu Zabíječe v pochvě na zádech. A pak jsem jí taky zamávala. Závislost na kovu jsem dokázala pochopit. Po malém dobrodružství, díky kterému jsem dostala tohle místo, jsem zbraň taky odkládala jen velmi neochotně. Pár minut bez Zabíječe a začínala jsem být podrážděná.

Andrea si všimla, že ji pořád pozoruji. „Potřebuješ něco?“

„Mám tady k identifikaci šipku z kuše.“

Gestem levé ruky naznačila, ať k ní přijdu. „Dej to sem.“

Poslechla jsem. Andrea odstranila papír, aby se dostala ke střele, a uznale hvízdla.

„Hezká.“

Krvavě rudý dřík mohl měřit kolem šedesáti centimetrů, letky měl vyrobené z černého peří. Těsně před nimi šíp zdobily tři dvoucentimetrové černé čárky, celkem jich tam bylo devět.

„Tělo střely je z uhlíkové oceli. Nedá se ohnout. Velmi odolný materiál a taky drahý. Tohle vypadá na typ 2216. Jsou navržené tak, aby dokázaly zneškodnit cíl střední velikosti. Jelena, možná medvěda…“

„A nebo člověka.“ opřela jsem se o zeď a usrkávala kávu.

„Přesně,“ přikývla Andrea. „Průraznost má dobrou a drží trajektorii bez toho, aby zpomalila. Zabiják lidí. Podívej se na hrot. Malý, trojhranný, váha kolem šesti, sedmi gramů. Trochu mi připomíná Boss sérii od Waspu. Někteří lidé mají radši mechanické široké hroty, ale u dobré kuše je akcelerace při vystřelení tak silná, že se hrot rozevře už za letu, a tím pádem jde přesnost střelby naprosto do háje. Kdybych si měla vybrat střelu s širokým hrotem, tak bych šla do něčeho podobného.“ Přetočila střelu v prstech, nechala světlo zahrát na hranách špičky. „Ručně naostřená. Kde jsi ji sehnala?“

Řekla jsem jí to.

Zamračila se. „To, že jsi neslyšela vypuštění střely, znamená, že šlo o tradiční, reflexní kuši. U kladkových bývá výstřel doprovázený brnknutím tětivy. Můžu ji zkusit vystřelit?“ Kývla hlavou k papírovému terči ve tvaru lidské postavy, připnutému na protější zeď. Terč i zeď byly obloženy několika vrstvami korku.

„Jistě.“

Nasadila si rukavice, aby udržela kontaminaci magie na minimu. Pak zdvihla malou kuši z lavice, nabila, zvedla a vystřelila. Tak rychle, že prostě nemohla zvládnout zamířit. Šipka hvízdla vzduchem a zabodla se papírovému muži přímo doprostřed čela. Trefa do černého. A vedle ní stojím já, která se neumí trefit z deseti metrů do cíle, ani kdyby byl veliký jako kráva.

Vílampy zablikaly a zhasly. Na zdi se rozzářila měkkým světlem zaprášená zářivka. Magická vlna se stáhla a svět se opět dostal pod vládu techniky. S Andreou jsme se na sebe podívaly. Nikdo nedokázal přesně odhadnout, jak dlouho vlny magie trvají. Jednoduše přicházely a zase se ztrácely, jak se jim zachtělo. Ale málokdy trvaly méně než hodinu. Tahle vydržela jak dlouho? Patnáct minut?

„Zdá se mi to, nebo se magie mění víc než obvykle?“

„Nezdá.“ Andrea vypadala trochu ustaraně. Uvolnila šipku z terče. „Chceš, abych ji oskenovala kvůli magii?“

„Pokud by to nebyl moc velký problém.“ Magie měla nepříjemnou tendenci časem se vytrácet. Čím dříve jste mohli oskenovat důkazy, tím lepší obraz síly jste mohli dostat.

„Problém?“ Naklonila se ke mně. „Drží mě mimo akci už dva měsíce. Zabíjí mě to. Začínají se mi dělat pavučiny na mozku.“ Prstem potáhla dolů kůži pod pravým okem, aby spodní víčko odhalilo víc bělma. „Podívej se sama.“

Zasmála jsem se. Andrea pracovala pro pobočku Řádu na Západě a narazila na smečku lupů, kteří drancovali farmy s dobytkem. Lupové byli šílení kanibalističtí kožoměnci, kteří prohráli vnitřní bitvu o vlastní lidskost. Zabíjeli, znásilňovali a se zuřivostí sobě vlastní páchali jednu ohavnost za druhou, dokud je někdo nezastavil. Naneštěstí byl virus v téhle formě vysoce nakažlivý. Andreina spolupracovníka infikovali. Zdivočel jako ostatní a skončil se dvěma tucty kulek v mozku. Kožoměnci se sice hojili lépe než lidé, ale i jejich schopnost uzdravovat se měla limity. A Andrea byla a je ostrostřelec. Přesunuli ji do Atlanty, a i když neměla po Lykosově viru v krvi ani stopy, a tím pádem ani nemohla obrůst srstí, Ted ji raději držel zkrátka.

Andrea odnesla střelu k m-skeneru, zdvihla skleněný poklop, položila šipku na keramický podnos, upravila polohu poklopu a zatáhla za páku. Skleněná krychle klesla a v přístroji to začalo vířit.

„Andreo?“

„Hmm?“

„Jsme uprostřed odlivu magie,“ odtušila jsem a cítila se přitom hloupě.

Zašklebila se. „A kruci. Asi z toho nic nevyčteme. Ale nikdy nevíš, kdy se zadaří. Občas se dá sejmout otisk reziduální magické energie i za techu.“

Hleděly jsme na prosklenou krychli. Obě jsme věděly, že je to bezvýsledné. Když svět ovládala technologie, bylo nutné skenovat něco opravdu nasáklého magií, aby se dal vytisknout dobrý obraz. Například kus těla. Přístroj analyzoval stopy zbytkové magie zanechané na předmětech jejich vlastníky a pak příslušnou barvou označil jejich podstatu. Modrá znamenala lidi, zelená kožoměnce, purpurová upíry. Zabarvení a sytost každé barvy ovlivňovaly různé druhy magie. Správně přečíst m-sken se dalo považovat za umění. Kdokoliv držel střelu v ruce, nesvíral ji dlouho, takže stopy magie budou minimální. Věděla jsem jen o jednom člověku, který měl vybavení dostatečně na úrovni, aby tak slabý otisk magie zachytil. Jmenoval se Saiman. Háček tkvěl v tom, že kdybych za ním šla, nedoplatím se.

Tiskárna začala hučet. Andrea vytáhla výsledný graf ven a otočila se ke mně. Byla o stupeň bledší než obvykle. Přes papír se táhla široká, stříbřitě modrá čára. Lidská magie. To samo o sobě nebylo výjimečné. Každý, kdo bral svou sílu z víry nebo náboženství, se na grafu zapisoval takhle. Papež, šaolinští mnichové, dokonce i Greg, rytíř Mystik, by zanechal stejnou stopu. Potíž byla, že během odlivu magie bychom takový m-sken vůbec neměly vytisknout.

Andrea zavrtěla hlavou. „Vlny magie jsou poslední dobou dost nevypočitatelné.“

Podívaly jsme se na sebe. Obě jsme věděly, co znamenají mnohočetné, rychle po sobě jdoucí magické vlny. Erupci magie. A tu jsme teď potřebovaly asi stejně jako díru do hlavy.

„Máte prosebníka,“ ozval se Maxinin hlas v mé hlavě.

Sebrala jsem m-sken a odešla do své kanceláře.

2.

Ztěžka jsem dosedla za stůl. Blížila se magická erupce. Pokud se normální změny v toku magie daly přirovnat k vlnám, erupce byla takovou magickou tsunami. Začala sérií mělkých magických změn, rychle přicházejících a ustupujících, ale nikdy doopravdy nepustila svět ze své moci. Během těch krátkých vln se vracela čím dál silněji, dokud svět nezalila jedním ohromně silným přívalem magie.

Teorie tvrdily, že magie a technologie spolu existovaly v určité rovnováze. Podobně jako kyvadlo starožitných hodin se hranice mezi nimi měnila jen velmi málo, pokud vůbec. Ale pak nastal Věk člověka a s ním přišel i pokrok. Příliš využívali magie, tlačili kyvadlo čím dál víc na jednu stranu, dokud se samo neuvolnilo a nezačalo se pohybovat. Dopředu, dozadu a přinášelo s sebou vlny technologie. Poté svět zase zaplavila technika, k čemuž jí opět napomohl věčně nespokojený člověk, a kyvadlo se znovu dalo do pohybu, tentokrát na stranu magie. Předchozí Změna z magie k technologiím se udála někdy na začátku doby železné. Poslední Změna oficiálně proběhla téměř před třiceti lety. Začala magickou erupcí a s každou další podobnou tsunami se náš svět více a více poddával magii.

Během magických erupcí se stávaly podivné věci. Největší příval magie vydržel dva nebo tři dny, ale stál za to. Na okamžik jsem si přála, abych zůstala jen žoldákem. Mohla bych celou tu šílenost prosedět doma.

Ve dveřích se objevila žena. Prosebník, klient. Útlá, obdařená druhem přirozené elegance vlastní jen vysokým, štíhlým lidem. Nebyla jenom přitažlivá, byla nádherná. Asiatské oči překrásného tvaru, dokonalá kůže, plná ústa. Rovné vlasy černé až do modra se jí rozlévaly na ramenou v zářivém vodopádu. Tmavé šaty jí lnuly těsně k tělu. Při pohledu na její podpatky mě rozbolely nohy.

Vypadala povědomě, ale ani za nic jsem si nemohla vzpomenout, kde jsem ji předtím viděla.

„Kate Danielsová?“

To jsem já, přesně tak. „Ano?“

„Jmenuji se Myong Williamsová.“

Neobratně jsme si potřásly rukama. „Prosím, posaďte se.“

Usadila se v židli určené pro klienty, přeložila jednu štíhlou nohu přes druhou. Látka šatů při tom pohybu zaševelila.

„Za co vděčím podobné návštěvě?“

Zaváhala, podvědomě si poposedla, aby její dlouhé nohy lépe vynikly. „Přišla jsem vás požádat o laskavost.“

„Jakého druhu?“

„Osobní laskavost.“

Ztichla. Konverzace uvázla na mrtvém bodě.

Pak se mi rozsvítilo. „Pamatuju si, že jsem vás potkala už dřív. Jste Curranova…“ – milenka, přítelkyně, miláček – „partnerka.“ Dobrý bože, co by tak po mně mohla chtít konkubína Pána šelem?

„Už nejsme spolu,“ řekla Myong.

Její problém nebyl spojený s Curranem. Dobře. Výborně. Fantastické. Čím dál jsme od sebe s Pánem šelem byli, tím líp pro všechny zúčastněné. Během případu redpointského stalkera jsme spolupracovali. A taky se málem zabili navzájem.

Myong si znovu poposedla, bezmyšlenkovitě popotáhla za okraj šatů a pak nakrčila pečlivě udržovaná obočí. „Vy a Maxmilián…“

Zmínka o Maxovi ve mně zanechala stopu neklidu. Myslela jsem si, že jsem se s tím už vyrovnala. Potkali jsme se při vyšetřování Gregovy smrti. Byl pohledný, chytrý, čas od času laskavý… a velmi se o mne zajímal. Chtěla jsem… nebyla jsem si jistá, co jsem vlastně sakra chtěla. Intimitu. Sex. Někoho, ke komu bych se mohla vracet. Neskončilo to dobře. Vlastně bylo docela dost dobře možné, že mě nenávidí. „Já a Max už také nejsme spolu.“

Myong přikývla. „Já vím. Jsme zasnoubení.“

Tak úplně jsem to nepochopila. „Kdo?“

„Maxmilián Crest a já. Zasnoubili jsme se a plánujeme se vzít.“

Svět se zbláznil. „Takže abychom si to ujasnili. Vy a můj…“ označení ex-přítel by bylo nepřesné, protože technicky vlastně k ničemu nedošlo. Říct „potenciální přítel“ by zase znělo naprosto hloupě.

„Vy a Max spolu tedy žijete?“

„Ano.“

Trapná chvíle, jen co je pravda. Nežárlila jsem, ale z nějakého důvodu jsem se při hovoru s ní cítila nepříjemně a nedokázala jsem přesně určit proč. Donutila jsem se k úsměvu a opřela se na židli. „Gratuluji. A co potřebujete ode mne?“

Myong vypadala, že je jí to celé nepohodlné. „Je zvykem požádat Currana o svolení.“

„Tím myslíte, že musí vaši svatbu s Crestem schválit? I když už nejste spolu?“

„Ano. Jsem členem Smečky.“

Tím se to vysvětlovalo. Curran vládl Smečce kožoměnců železnou pěstí. Všichni dlaci na jihovýchodě mu říkali pane. Pokud jste ovšem nebyli lupus. Ti obvykle neměli šanci Currana nějak pojmenovat, než je Pán šelem roztrhal na malé kousky. Prohlédla jsem si ji a pak tázavě zdvihla obočí. „Liška?“¨

Povzdechla si. „To si myslí všichni. Proměňuji se v norka.“

Snažila jsem si představit norkodlaka a fantazie mě tentokrát nechala na holičkách. Ale Crestovi by se to určitě líbilo. „Pořád jste mi neřekla, proč jste tady.“

„Currana už jsem se zeptala,“ odtušila.

„A on řekl ne?“

„Ne. Vůbec na to neodpověděl. Jsou to dva měsíce.“ Myong se naklonila dopředu, ruce složené k sobě. „Můj alfa odmítá na tohle téma před Curranem zavést řeč. Doufala jsem, že byste se našeho pána mohla zeptat vy.“

„Já?“

„Máte na něj určitý vliv. Zachránila jste mu život.“

Chce, abych se zeptala jejího ex-milence alias vražedného kožoměnce, který mě děsil k smrti, aby si mohla vzít mého potenciálního ex-přítele? To si ze mě snad dělá srandu. „Myslím, že přeceňujete jeho mínění o mé osobě.“

Prsty levé ruky si pohrávala s prsty pravé, zahlédla jsem tenkou rozeklanou jizvu na jejím zápěstí. Levačka. Rozřízla si zápěstí, pravděpodobně stříbrným nožem. Dramatické gesto, ale naprosto zbytečné. Bylo potřeba víc než jen deseticentimetrová rána, aby kožoměnec vykrvácel. Očima mi visela na obličeji. Vypadalo to, že si neuvědomuje, co dělá s rukama.

„Max říkal, že to pochopíte.“

Do háje zeleného. Ale aby přišel sám, na to ho neužije, že?

Zadívala jsem se na ni. Vypadala, jako by ztratila rovnováhu, skoro jako by jí někdo podrazil nohy, ale ještě nedopadla na zem. Přesně tento výraz jsem na její tváři už viděla. Před třemi měsíci. Stalo se to těsně poté, co redpointský stalker zavolal do Pevnosti Smečky. Curran a já jsme odhalili, kdo vlastně je, a on nebyl s vývojem situace příliš spokojený. Držel telefon u úst ženy, kterou trhal na kusy, aby Curranovi neunikl jediný její vzlyk, dokud nezemřela. Curranova bývalá milenka. U toho telefonátu jsem byla, a když jsem se vracela do svého pokoje a snažila se neplakat, viděla jsem přes otevřené dveře Myong, jak se objímá, a tehdy jí tvář křivil totožný výraz bezmoci.

Při tom zjištění mě zaplavil pocit, z něhož se mi stáhlo hrdlo. Pocit, že jsem příliš hloupá, abych viděla, co mám před nosem. Že pobíhám sem a tam po obléhaném městě, co krok, to chyba, a všude kolem mě umírají lidé. Cítila jsem se pronásledovaná a sama. Srdce se mi silně rozbušilo, musela jsem polknout a připomenout si, že to skončilo. Tehdy jsem se topila a Crest mi nabídl příslovečné stéblo. Skoro jsem ho stáhla s sebou do hlubin. Zasloužil si být šťastný. Beze mne.

„Zeptám se,“ řekla jsem nakonec.

Vydechla. „Díky.“

„Nevím, jestli dokážu Currana přesvědčit. Váš pán a já máme spíš tendence navzájem se vytočit.“ A pokaždé, když jsme se setkali, něco mého doznalo újmy. Moje žebra, střecha nebo kladivo…

Tu poslední část nezaslechla. „Věřím, že to společně zvládneme. Mnohokrát děkuji. Jsme vám zavázáni.“

„Nově příchozí, míří k vám,“ varoval mě v mysli Maxinin hlas.

Ve dveřích kanceláře se objevila povědomá vytáhlá postava. Metr osmdesát, oděná ve vybledlých džínách a světlém triku. Hnědé vlasy měl zastřižené nakrátko. Hladkou tvář s výraznějšími rysy podtrhovaly sametově čokoládové oči, orámované neskutečně dlouhými řasami. Nebýt příslibu hranaté mužné brady, dal by se označit za hezounka. Na druhou stranu, pokud by se někdy musel probojovat skrz pokoj plný pubertálních holek, měl by to jednoduché. Stačilo by párkrát zamrkat a všechny by omdlely.

Ale pohledná tvář a zastřený pohled očí byly zavádějící. Derek patřil mezi zabijáky. Za osmnáct let života zažil a viděl víc utrpení než mnozí za půl století, a to ho zocelilo. Neviděla jsem ho od redpointského případu. Tehdy jsem ho kvůli své nevymáchané puse odsoudila ke složení krevní přísahy, kdy se musel zavázat k tomu, že mě bude ochraňovat. Curran ho pak slibu zprostil, ale pouta stvrzená krví se jen tak nevytrácela. Druhotné účinky přetrvávaly. Tehdy to bylo poprvé a doufejme naposledy, kdy jsem se míchala do hierarchie Smečky.

„Ahoj, Kate,“ pozdravil Derek mírně. „Myong? Co tu děláš?“

Myong vyskočila ze židle a přikrčila se. Hlavu skloněnou a vtaženou mezi ramena, jako by očekávala ránu, kolena pokrčená, pohled zarytý do podlahy. Byla jsem si skoro jistá, že kdyby ji tady přistihl ve zvířecí podobě, pomočí se.

No budiž. Hádám, že je jasné, kdo z těch dvou stojí ve Smečce výš.

„Nemusíš mu odpovídat,“ pověděla jsem jí. „Informace svěřené představiteli Řádu zůstávají důvěrné, mohl by je vymáhat pouze soudně.“

Jen stála a upřeně pozorovala podlahu. To na mě bylo moc.

„Můžeš jít,“ řekla jsem konečně.

Z kanceláře skoro prchla. O vteřinu později za ní zaklaply dveře vedoucí na schodiště. Vsadila bych se, že utíkala celou cestu ven. Doufejme, že si s těmi jehlovými podpatky na schodech nezlomí nohu. Mohlo by trvat až dva týdny, než by jí kosti srostly.

„Můžu dovnitř?“ zeptal se Derek.

Ukázala jsem na jednu ze židlí pro klienty. „Proč se tě Myong bojí?“

Posadil se a pokrčil rameny. „Můžu jen hádat.“

„Tak hádej.“

„Momentálně pracuji přímo pro Currana. Pravděpodobně je vyděšená, že mu budu donášet. Myslím si totiž, že vím, proč byla tady.“

„A budeš?“

Pokrčil znovu rameny. „Je to její záležitost. Dokud nezačne vymýšlet spiknutí proti Smečce, nezajímá mě to. Sama by se k něčemu takovému neodvážila. Je dost pasivní.“

„Že by?“

Přikývl. „Ten hajzl ji k tomu donutil. Vždycky jsem tvrdil, že je to slizoun.“

„Tvůj názor byl řádně zaznamenán.“ Díky, zázračný chlapče, za komentář ohledně mého „téměř potenciálního“ přítele. Co bych si počala bez mravních ponaučení pubertálního vlkodlaka?

„Proč nepřišel sám? Neměl by tady být a říct ti: Hej, vím že nám to spolu nevyšlo, ale potřebuju tvou pomoc? Jeho ego je tak nafouklé, že musel poslat snoubenku, aby žadonila u jeho bývalé a on mohl uspořádat svatbu. Není to zbabělé?“

Dost zbabělé. „Už ani slovo.“

Derek se mírně napřímil. V očích mu zaplála žlutá a pak zmizela. To nebylo normální.

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy a přejela prsty po čepeli. Matný, téměř bílý kov po mně slabě zachňapal magickými zoubky. Rozhodně půjde o magickou erupci. Kožoměnci měli během tak silných magických vln problém kontrolovat emoce. Skvělé, prostě skvělé. Možná že by si Curran zvládl zachovat odstup od celé té věci se svatbou. Heh, co jsem si nalhávala.

„Vypadáš dobře,“ pověděla jsem Derekovi.

„Díky.“

„Ale nikdy jsi mě nepřišel navštívit. Máš nějaké potíže?“

„Ne. Je tahle místnost bezpečná?“

„Sedíš v pobočce Řádu. Nenajdeš bezpečnější místo.“

Natáhl se za sebe a zavřel dveře. „Přišel jsem, abych vyřídil prosbu Smečky.“

Nechci pracovat s Curranem. Nechci pracovat s Curranem. Nechci pracovat s Curranem.

„Omlouvám se, ale myslím, že jsem tě špatně slyšela. Opravdu jsi říkal, že Smečka potřebuje mou pomoc?“

„Ano.“ V očích mu zahrály jiskřičky. „Ojebali nás a ani jsme nedostali pusinku na rozloučenou.“

„Jak ohavné. A kdo že to udělal?“

„Tím si nejsme jistí,“ řekl Derek opatrně. „Ale jeho střela ti leží na stole.“

Naklonila jsem se dopředu. „Nepovídej.“

„Řeknu jen to, že dnes ráno byl jeden z našich týmů přepadený člověkem, který použil ten samý druh šipky. Ukradl majetek Smečky a my ho chceme nazpět.“

„Aha. A co s tím mám dělat já?“ Co si pamatuju, tak se Smečka o své problémy nejraději starala sama. Krucinál, většinou se ani nepřiznali, že nějaké potíže mají.

„Protože máš kontakty, které nám chybí.“ Derek si dovolil malý úsměv. „A pokud začneme převracet ve městě kámen po kameni, abychom tuhle osobu našli, určité skupiny lidí by se mohly začít zajímat proč a na světlo by mohly vyjít některé nepříjemné informace. Nechceme prát špinavé prádlo na veřejnosti. Řád nám vždycky pomohl a obešlo se to bez nechtěné publicity.“

Skvěle. Bitva byla předem prohraná. Greg si totiž jako jediný z rytířů vydobyl důvěru Smečky. A jelikož zemřel a mě také jmenovali „přítelem Smečky“, ta důvěra se přirozeně přenesla na mne. Řád chtěl na Smečku dohlížet, tím jsem si byla jistá. Něco mi říkalo, že rytíři by tuhle prosbu označili za skvělou příležitost zasáhnout.

„Co ten kušiník vzal?“

Derek zaváhal.

„Dereku, nebudu lovit někoho neznámého, abych od něj získala zpátky bůhvíco. Co přesně vám vzal?“

„Přepadl průzkumný tým a ukradl mapy.“

Skoro jsem uznale hvízdla. Skoro, protože pak by vstal z hrobu můj ruský otec a vlepil mi pohlavek za hvízdání v domě. Legendární mapy Smečky. Kvalitní, precizní, neustále aktualizované. Se všemi novými sousedstvími a zónami moci. Dlaci měli prozkoumanou každou uličku, všechna zajímavá místa označená. Věděla jsem o nejméně půl tuctu lidí, kteří by obětovali jedno oko, aby si ty proklaté mapy mohli ofotit.

„Jo, na tohle musel mít koule,“ utrousila jsem.

„Vypadal, že je mužského pohlaví.“

„Popis?“

„Byl velmi rychlý.“

„A to je všechno? Nic víc nevíš?“

„Velmi dobrý střelec.“

Povzdechla jsem si. „Koho střelil?“

„Jima.“

A kruci. „Je v pořádku?“

„Za méně než dvě vteřiny ho stačil střelit čtyřikrát. Není z toho zrovna nadšený. Na některých místech je… poněkud přecitlivělý. Ale vcelku vzato by měl být v pořádku.“

V mysli mi kousky skládačky zapadly na místo. „Po tom, co ten střelec oddělal náš cíl, Jim dostal zprávu od průzkumného týmu. Kušiník ho sledoval, přepadl ho, pak zneškodnil tým a ukradl mapy.“

Derek se tvářil asi stejně radostně jako člověk žvýkající citrón.

Pověsit se na paty Jimovi, aniž by o tom věděl, to byl dost slušný výkon. „Jen tak pro představu, kolik lidí v těch průzkumných týmech bývá?“

„Čtyři.“

S Jimem pět. „A vy jste ho nechali utéct.“

„Zmizel.“

„Hádám, že čich kožoměnců není, čím býval.“

„Ne, Kate, ty tomu nerozumíš. Prostě se vypařil. V jednu chvíli tam byl, a v příští ne.“

Nedokázala jsem odolat. „Jako nindža. V oblaku dýmu.“

„Ano.“

„Takže ty po mně chceš, abych se vydala po stopě nadpřirozeně rychlého ostřelovače, který dokáže zničehonic zmizet, sehnat vám mapy a ještě to zařídit tak, aby se nikdo nedozvěděl, co a proč dělám?“

„Přesně tak.“

Povzdechla jsem si. „Donesu ti na to formulář.“

3.

Když netušíte, co podniknout dál, vezměte to znovu od začátku. Neměla jsem jméno, popis ani místo, kde bych měla začít tajemného ostrostřelce hledat, takže jsem usoudila, že nejlepší bude vrátit se znovu do garáže, kde nás tehdy Jeremy málem usmažil. Jelikož magie stále nepřestávala kolísat a já nechtěla někde uvíznout, rozhodla jsem se půjčit si koně ze stájí Řádu umístěných o blok dál.

Ukázalo se, že jsem nebyla jediná, kdo dostal podobný nápad. Stáje zůstaly téměř prázdné, veškeré moje obvyklé volby už si někdo zabral. Přišla jsem pěšky a vyjela ven na zrzavé mule. Jmenovala se Nanynka, v kohoutku měřila metr a půl a probojovávala si cestu skrze ruch dopravy v centru města s tak neotřesitelným klidem, že jsem začínala chápat výhody křížení koní a oslů.

Nejkratší cesta ke garáži vedla podél Vnitrostátní dálnice 85, vedoucí přímo skrze centrum města. Ve šťastnějších dobách musel být výhled z dálnice dech beroucí. Teď střed města i okolí ležely v ruinách, vlny magie je rozemlely téměř celé na štěrk. Pokroucené ocelové kostry kdysi vysokých mrakodrapů z trosek vyčnívaly jako vybělené kosti fosilních příšer. Tu a tam se osamělé přeživší polorozpadlé budovy snažily stále čnít vzhůru, poničené až na prvních několik pater od země. Sklo ze stovek rozbitých oken se třpytilo mezi kusy betonu.

A město vyrostlo kolem nich, protože lidé nemohli nebo nechtěli sutiny odklidit. Podél dvanácti ulic dlouhého bloku vyrašily malé krámky a stánky, kde se prodávalo všechno od falešných vajíček mytologických příšer až po nejnovější druhy kapesních počítačů a přesné střelné zbraně. Počítače fungovaly zřídkakdy i za plného techu a z vajíček se monstra občas i vyklubala.

Koně, muly, velbloudi a podivná vozidla se snažili kamsi cestovat přeplněnou ulicí. Splývali do obrovského různobarevného hada, tolik jich tam bylo. A já jela uprostřed, koupala se v nejrůznějších druzích zvířecího zápachu, dusila se výfukovými plyny a ze všech stran na mě doráželo kdákání obchodníků, kteří se snažili strhat si hlasivky.

„Lektvary, lektvary… lék na artritidu!“

„…to nejlepší! První dvě jsou zdarma…“

„…čistič vody. Ušetří vám stovky dolarů ročně…“

„…sušené hovězí!“

Které krávu ani nespatřilo, řekla bych.

O dvacet minut později jsem zanechala hluk dálnice za sebou, sjela po dřevěné rampě a ponořila se do bludiště ulic, souhrnně známých jako Warrenská čtvrť. Rozkládala se mezi Lakewoodským parkem a hřbitovem Southview, táhla se po celé délce až k McDonoughovu bulváru. Před několika desítkami let zahrnuli tohle místo do projektu Jižní obnovy měst. Rozvržení čtvrti upravili, aby se tam vtěsnalo několik velkých odolných bytových komplexů a nové dvou a třípatrové kancelářské budovy.

Během let, jež následovala po Změně, kdy zalila svět první magická vlna, to tady zchudlo, zpustlo a izolovalo se od zbytku města. Z neznámých důvodů tady magie ukázala jistou vybíravost. Některé budovy semlela napadrť, jiných se ani nedotkla. Procházet se tam připomínalo cestování skrze válečnou zónu po bombardování. Vedle domů srovnaných téměř do základů stály jiné, nedotčené.

Garáž, kde Jeremy zemřel, ležela namačkaná mezi bankou a opuštěným katolickým kostelem. Dohromady měla šest pater, tři nad zemí, další pod ní. Budova postrádala strop a byla zamazaná od sazí, takže se vzdáleně podobala vyhořelé zápalce. Sesedla jsem a uvázala Nanynku ke kovové traverze trčící ze zdi. Nikdo s trochou zdravého rozumu se nepokusí ukrást mulu s vypálenou značkou Řádu na zadku. Rytíři měli nepříjemný zvyk magicky označovat svůj majetek a podloudným živlům nic nezkazilo den víc, než když se u jejich dveří zastavilo pár rytířů plných spravedlivého hněvu.

Vzduch v garáži čpěl křídovým prachem a povědomým suchým zápachem betonu, jejž rozdrtila mezi zuby věčně hladová magie. Po schodech jsem se dostala až do nejspodnějšího patra. Spirálovitá poschodí stavby se v některých místech propadla, takže pár slunečních paprsků mohlo proniknout až dolů, zředilo temnotu ve slabé šero.

V nose mě zaštípal sirný puch. Našla jsem velkou černou skvrnu na zdi a vracela se po vlastních stopách z předchozí noci, dokud jsem nedorazila k Jeremyho bezhlavému tělu. Šedá jednotka musela být zaplavená mrtvolami, protože ho měli už dávno odvézt do márnice.

Sledovala jsem obvod místnosti až ke štěrbině ve zdi, kterou jsem viděla už včera. Strčila jsem do ní hlavu. Úzký, tmavý průchod vonící po mokré hlíně. Ostrostřelec s největší pravděpodobností zmizel pryč tudy.

Vytáhla jsem šavli z pouzdra a nasoukala se do tunelu.

Cestovat pod zemí nepatřilo mezi mé oblíbené volnočasové aktivity. Šla jsem potmě snad hodinu, do vlasů mi padala špína, ramena jsem si odírala o stěny tunelu. A to na mě na konci možná čekal kušiník a měl nabito. Podobný zážitek se řadil svou příjemností hned vedle zásahu žabími zvratky přímo do obličeje. Proti ropuše obrovské jsem musela bojovat jen jednou, ale i tak se mi obracel žaludek pokaždé, když jsem si na to vzpomněla.

Tunel zatáčel. Protáhla jsem se kolem rohu a uviděla světlo. Konečně. Chvíli jsem stála a naslouchala. Žádné klapnutí pojistky na kuši. Žádné hlasy.

Přiblížila jsem se ke světlu a ztuhla. Přede mnou zíval obrovský chřtán jakési průrvy, nejméně kilometr a půl široké a čtyři sta metrů hluboké. Začínala mi u nohou a táhla se kamsi dobré tři kilometry, stáčela se doleva, takže nebylo vidět na konec. Na dně jámy ležely hromady kovového odpadu, kupily se i u strmých stěn a vytvářely svah dolů. Tu a tam se z odpadu vynořovaly shluky masivních kovových bodců. Trčely vzhůru jako zahnuté drápy obrovského pohřbeného medvěda, lesklé a ostré jako břitva, třikrát vyšší než já.

Nad touhle zmenšeninou Grand Canyonu se nechali vzdušnými proudy nadnášet dva ptáci podobní čápům. Kroužili nad jámou, jako by se vezli na neviditelném kolotoči.

Kam jsem se to kruci dostala?

Pod nimi, na samém dně průrvy, trůnila mezi železnými sutinami velká kovová stavba. Z mého úhlu pohledu vypadala jako kovový hangár, který nějaký mlsný obr ze stran zmáčkl, aby zjistil, jestli se v něm skrývá krémová náplň. Kdybych se potřebovala někam schovat, bylo by to právě tam.

Jeden z ptáků rozšířil elipsu letu mým směrem. Z oranžových křídel se odlepil jasný záblesk, který se střemhlav řítil k zemi, kde se zabořil s těžkým, kovovým třesknutím. Překonala jsem uzel zahnutých rezavých trubek a vyšplhala k místu dopadu. Ptačí pero. Dokonale tvarované, u kořene rudé, na špičce sytě smaragdově zelené. Poklepala jsem na ně prstem. Zazvonilo. Panenko skákavá. Celokovové, tvarované jako nůž a ostré jako skalpel. Pero stymfalského ptáka.

Z pouzdra na opasku jsem vytáhla nůž, vypáčila brk ze země a nějak se zvládla nepořezat. Ptáci přímo z řeckých mýtů. Alespoň to nebyly harpyje. Zavěsila jsem nůž na volné očko na opasku, pero zastrčila do pouzdra a začala scházet ze svahu. Mytologické příšery měly nehezkou vlastnost objevovat se po skupinách. Pokud se v lese vyskytoval ruský lešij, v nejbližším rybníce jste mohli narazit na vodjana. Když ve vzduchu kroužil řecký pták, za nejbližším rohem na mě může vyskočit něco dalšího ze stejných zeměpisných končin. A jelikož jsem od přírody štístko, určitě to nebude pohledný řecký polobůh, který by hledal lásku svého života… nebo alespoň společnost na pár hodin. Ne, v mém případě to bude něco ohyzdného jako Kerberos nebo Medúza. Přeměřila jsem si hangár podezřívavým pohledem. Co já vím, možná že se tam mačkal dav lidí s hady místo vlasů.

V půli cesty dolů všehomír obšťastnil svět další vlnou magie. Vítr ke mně donesl závan štiplavého, pronikavého zápachu. V dálce něco s otupující pravidelností dunělo nebo hučelo. Asi jako když perlíkem boucháte do bubnu. Bum… bum… bum.

O pět minut později jsem konečně dorazila k hangáru, zpocená a se skvrnami od rzi na oblečení. Přes kovovou zeď ke mně doléhaly tiché hlasy. Nedokázala jsem rozeznat slova, ale někdo byl uvnitř. Přitiskla jsem ucho ke stěně.

„A co máma?“ Tenký, vysoký hlas. Mladé děvče, pravděpodobně dospívající.

„Musel sem se zdejchnout.“ O něco hlubší, chlapecký hlas. Někde jsem ho už slyšela.

„Slíbils mi to!“

„Magie vrcholí, víš? Musel sem odtamtud.“

Oba zněli dost mladě. Chlapec a dívka, mluvili pouličním slangem.

Jediné dveře dovnitř visely nakřivo, a jestli se je pokusím otevřít, budou skřípat.

Kopla jsem do nich a vstoupila do hangáru.

Byl prázdný až na obrovskou hromadu rozbitých dřevěných beden. Skrze díry ve střeše dovnitř pronikaly sluneční paprsky. Hangáru chyběla podlaha, pochroumaný kovový rám stál na udusané hlíně.

V samém středu hangáru se rozprostíral téměř neviditelný kruh z bílých kamenů, které slabě světélkovaly. Velmi se snažily předstírat, že tam vůbec nejsou.

Clona. A dost dobrá.

„Je někdo doma?“

Zpoza beden vystoupilo děcko a v ruce se mu za ocas houpala mrtvá krysa. Malý, špinavý kluk. Oblečení mu na vyhublém dospívajícím těle plandalo, tisíckrát spravované a zase roztržené. Hnědé vlasy mu trčely do všech stran jako bodliny na vyplašeném ježkovi. Zdvihl pravou ruku, prsty si pohrával s uzlíkovatým konopným provázkem, na němž měl navěšené korálky, pera a tucet kůstek. Přestože měl tenké ruce a kostnatá ramena, pozoroval mě s nezaměnitelným druhem vzdoru. Ve vteřině mi došlo, kde už jsem ten pohled viděla.

„Rede,“ oslovila jsem ho. „Ráda tě zas vidím.“

V jeho pohledu se uhnízdilo poznání. Ruka mu klesla. „V pohodě,“ zvolal. „Znám ji.“

Na vrcholku věže z beden vykoukla umazaná hlava a nakonec se odtamtud vynořila postava hubené dívenky. Mohlo jí být tak deset nebo jedenáct, šířila okolo sebe auru zatoulaného zvířátka, která nepramenila ani tak z její drobné postavy, jako z toho, jak byla podvyživená. Aureola zacuchaných mastných vlasů jí rámovala tvář a dělala hluboké kruhy pod očima ještě výraznějšími. Vypadala poznačená dospěláckou nedůvěřivostí, ale ještě úplně nezlomená. Život se s ní nemazlil, tak teď do všech rukou raději kousala a až pak zjišťovala, jestli náhodou nechtěly pomoct nebo nenesly jídlo. V dlani svírala velký nůž a její pohled mi naznačoval, že je připravená ho použít.

„Kdo ste?“ zeptala se mě.

„Je to žoldačka,“ odpověděl za mě Red.

Sáhl dovnitř košile a vytáhl odtamtud svazek papírů, převázaných šňůrkou. Prohrábl se v něm špinavými prsty a pak mi do dlaně vložil malý tvrdý obdélník. Moje vizitka, umazaná hnědým otiskem palce. Prst patřil mně, krev Derekovi, vlkodlačímu malému géniovi.

Derek a já jsme se snažili odkulhat domů po ošklivé rvačce, která pro nás nedopadla zrovna dobře.

Bohužel měl Derek hlubokou otevřenou ránu na noze a Lyk-Vé, virus, jemuž kožoměnci vděčili za existenci, se postaral o dost energie na hojení tím, že Dereka nechal upadnout do bezvědomí. Když jsme se potkali s Redem, pokoušela jsem se neúspěšně naložit svého bezvládného, krvácejícího parťáka na koně. Red a jeho partička malých šamanů mi pomohli, takže jsem mu vtiskla do ruky vizitku společně se slibem, že mu pomůžu, až to bude potřebovat.

„Říkala si, že mi pomůžeš. Dlužíš mi to.“

Teď na to zrovna nebyl vhodný okamžik, ale málokdy se nám podaří vybírat si chvíle na splácení dluhů. „To je pravda.“

„Hlídej a ochraňuj Julii.“ Obrátil se k dívce. „Drž se u ní, jo? Bude to v pohodě.“ Vystřelil do strany a v mžiku byl ven ze dveří. Následovala jsem ho a pak viděla, jak se škrábe nahoru po svahu z kovového šrotu, jako by mu za patami hořelo.

4.

„Parchante!“ zaječela dívka. „Nenávidím tě!“

„Máš představu, kam tak spěchal?“

„Ne!“ Posadila se a zkřížila nohy na bednách, v obličeji výraz naprostého zoufalství.

No budiž. „Takže ty jsi Julie, že?“

„Vy jste vážně chytrá. Na to jste přišla úplně sama?“

Povzdechla jsem si. Alespoň že kvůli mně přestala s pouličním dialektem.

„Jen protože si můj kluk myslí, že jste bůhvíco, neznamená to, že vás budu poslouchat. Jak mě vůbec chcete ochraňovat? Nemáte ani pistoli.“

„Pistoli nepotřebuju.“ Mou pozornost upoutal slabý kovový odlesk mezi bednami. Došla jsem až ke kupě. „Víš, před čím bych tě měla chránit?“

„Kdepak!“

Zašilhala jsem do mezery mezi bednami. Zlomená šipka z kuše, pevně zaklíněná do dřevěné desky. Krvavě rudý dřík. Letky chyběly, ale vsadila bych se, že byly tři a z černého peří. Ostrostřelec byl tady a zanechal tu vizitku.

„Co vlastně děláte?“ zeptala se.

„Lovím.“

„Lovíte co?“

Přešla jsem ke kruhu z kamenů a natáhla se po nejbližším z nich. Prsty jím prošly. Kdokoliv měl na svědomí tuhle clonu, nechtěl, aby se někdo v prostoru jeho skrytého hnízdečka promenádoval. S podobnými clonami tkvěla potíž v tom, že občas jen neskrývaly, ale i uzavíraly uvnitř. A clona podobně těžkého kalibru v sobě mohla věznit něco hodně ošklivého. „Kde jsme?“

„Nejste náhodou retardovaná?“

Vteřinu jsem na ni zůstala zírat. „Přišla jsem tady tunelem z Warrenské čtvrti. Netuším, kde se vlastně nacházím.“

„Tohle je Jáma v Úlech. Původně to byl Southsideský park. Teď k sobě přitahuje kov. Končí tady železo z celého okolí. Blair Village, Gilbert Heights a Plunket Townu. Vtahuje ho do sebe odevšad. Z továren, Fordova závodu, dokonce i auta z Joshuova vrakoviště… Úly jsou přímo nad námi, copak necítíte ten puch?“

Úly. Ze všech bohem zapomenutých koutů města to musely být zrovna Úly.

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se.

Ohrnula nos. „To vám říkat nemusím.“

„Posluž si.“

Vytáhla jsem Zabíječe z pouzdra.

„Páni.“ Julie se na vrcholku věže z beden pošoupla o něco dopředu a plácla sebou na břicho, aby lépe viděla.

Položila jsem ruku na čepel. Magie mě zamrazila na kůži, jako by se mi do masa zabořilo tisíc ostrých jehliček. Nakrmila jsem kov špetkou své moci, namířila špičku proti jednomu z kamenů a zatlačila. Tři centimetry od kamene narazila šavle na odpor. Od čepele se odlepila tenká mlžná chapadélka a na zbrani se začala shromažďovat vlhkost. Nakrmila jsem ho další mocí. Zabíječ se přiblížil o další centimetr a půl a zastavil se.

„Hledám mámu,“ ozvala se Julie. „Nepřišla v pátek domů. Je čarodějka. Z jednoho kultu.“

Pravděpodobně nešlo o profesionální kult. Dcery takových čarodějek rozhodně nebyly vyhublé a měly na lepší oblečení. Ne, s největší pravděpodobností šlo o amatérský kult. Ženy z chudých poměrů se v nich obelhávaly přísliby moci a lepšího života.

„A jak se ten kult jmenuje?“

„Sesterstvo vrány.“

Rozhodně šlo o amatérský kult. Žádná rozumná čarodějka by nenazvala kult podobně neurčitým jménem. Mytologie byla plná vran. U magie bylo lepší dávat si pozor, o co se vlastně snažit a koho uctívat. Čím specifičtější, tím lepší.

„Tady se setkávali,“ dodala Julie ochotně.

„Přímo tady?“ Podpořila jsem meč další dávkou moci. Zatím se neohýbal.

„Jo.“

„A to ses nezeptala ostatních čarodějek, kam mohla tvoje máma zmizet?“

„Ráda bych. Jenže žádná z nich se nevrátila.“

Zastavila jsem se. „Žádná?“

„Ne-e.“

To nebylo dobré. Kulty většinou nemizely beze stopy.

„Hodlám prolomit tuhle clonu. Jestli z ní vyleze něco ošklivého, utíkej. Nemluv na to. Ani se na to nedívej. Prostě uteč. Jasné?“

„Jasné.“ Tón Juliina hlasu jasně naznačoval, že by se musela zbláznit, kdyby měla poslechnout nějakou pitomou ženskou, co u sebe ani nenosí pistoli.

Zapřela jsem se patami do země a zatlačila, opřela jsem se vší silou do jílce šavle. Čepel se tím tlakem rozechvěla. Bylo to asi podobně namáhavé jako protlačit baseballový míč skrze zeď z tuhé pryže, ale kdybych šavli poskytla víc moci, oslabilo by mě to a mohla bych být příliš vyčerpaná, abych se bránila proti magickému útoku.

Na čele se mi začal perlit pot. Do háje s opatrností.

Čepelí projela má moc. Se sladkým zaševelením se protáhla neviditelnou bariérou. Ocel narazila do kamene s hlasitým zařinčením, ten se o kousek posunul. Kruhem proběhlo zachvění. Kameny zablikaly a pak se staly hmatatelnými. Vydrápala jsem se zpátky na nohy. Nad přerušeným kruhem zaplálo oslnivé světlo. Stříbřitá záře, podobná polární, zběsile tančila nad zemí, jak se uvolňovala síla uzavřená v hroutící se cloně. Záře dosáhla oslepivé intenzity, vybuchla a jako čistě bílý vodopád se vsákla do země. Clona padla. Ozvěna magického výboje zapulzovala budovou a zachytila mě v ochromujícím víru. Zuby mi jektaly, kolena se klepala a usilovně jsem svírala jílec Zabíječe, aby mi zbraň nevyklouzla z třesoucích se prstů.

Julie vykřikla.

Tolik moci…

Ze Zabíječovy čepele odkapávala vazká vlhkost, aby se v půlce cesty k zemi vypařila. Cítila jsem to také, hnilobný odér prostupující půdou. Nekromantskou magii. Bylo jí tam tolik, že by se z ní normální člověk pozvracel. Otočila jsem se k přerušenému kruhu kamenů. Uprostřed zívala tmavá díra. Naklonila jsem se přes okraj a snažila se do tmy nahlédnout. Šklebila jsem se přitom kvůli zápachu rozkládajícího se masa, stoupajícího z vlhké zeminy.

Hluboká jáma.

Tak hluboká, že jsem nedokázala dohlédnout na její dno.

Zdi šachty vypadaly souměrné a hladké, narušovaly je jen světlejší body, kde někdo čistě usekl kořeny hned u zdi. Zdvihla jsem jeden z kamenů, přejela palcem po jeho hladkém povrchu. Podobal se říčnímu oblázku, byl stejně kulatý a světlý.

Žádný značka nebo glyf, ani náznak kouzla. Jen kruh z bílých kamenů, který ve středu už nadále neskrýval bezednou díru v zemi. Sesterstvo muselo cosi vpustit do světa. Něco temného a zlého, co je pohltilo.

Julie se ostře nadechla. Kolem díry se začaly objevovat souvislé tmavé skvrny. Na nejbližší se se slabým zabzučením usadila moucha, následovaná další. Krev. Nedalo se říct kolik, protože většinu stejně pohltila hlína. Když jsem krvavý kruh pozorovala, všimla jsem si tří důlků v zemi, každý měl přibližně čtvercový tvar. Když jsem si je v hlavě pospojovala, utvořily rovnostranný trojúhelník s dírou umístěnou uprostřed. Tři hole postavené tak, aby se v prostoru mezi nimi dalo něco vyvolávat? Jestli ano, kam zmizely?

Kupa beden za dírou se otřásla, jako by se chtěla rozpadnout i s Julií na vršku. Se slabým záchvěvem magie se pod děckem zhmotnila kostra, přišpendlená ke dřevu čtyřmi střelami z kuše.

„Divné,“ řekla Julie.

Opravdu. Za prvé měla kostra příliš mnoho žeber, ale jen pět párů jich bylo spojených s hrudní kostí. Za další na zažloutlých kostech nezbyl ani cár jakékoliv tkáně. Kdybych nevěděla svoje, řekla bych, že byly někde venku rok nebo dva vystavené výkyvům počasí. Naklonila jsem se blíž, abych si prohlédla paže. Mělké kloubní jamky. Nebyla jsem žádný odborník, ale hádala jsem, že tahle bytost mohla údy ohýbat i na opačnou stranu, než je obvyklé. Na druhou stranu bych jí asi vykloubila kyčle jedním kopnutím.

„Zmiňovala se tvá máma o něčem podobném?“

„Ne.“

Šipky držící kostru na bednách měly rudý dřík a letky z černého peří. Jedna procházela levým očním důlkem, další se zabořily do žeber nalevo, kde by člověk měl mít srdce, a jedna skončila bytosti mezi nohama. Vrchol precizní střelby. Jen aby se střelec pojistil, že mu podivný humanoid neuteče, musel ho pro všechny případy střelit do koulí.

Popadla jsem jednu z beden na hromadě, postavila ji před kostru a stoupla si na ni, abych měla lepší výhled. Obratle krční páteře k sobě nedoléhaly jako obvykle, což poskytovalo krku větší ohebnost, ale i křehkost. Žádné přední zuby nebo stoličky. Místo toho jsem na čelistech spatřila tři řady ostrých, dlouhých, kuželovitých zubů, které se dokázaly zahryznout do něčeho mrskajícího se a už nepustit.

Bedna pode mnou povolila s hlasitým prasknutím. Švihla jsem sebou s elegancí pytle brambor, ale cestou k zemi jsem stačila po kostře hmátnout. Prsty mi prošly kostí a sevřely se kolem střely. Dopadla jsem na zadek do kupy dřevěných úlomků. Šipku v ruce a na prstech jemný prášek.

V levém boku kostry zela díra mezi třetím a čtvrtým žebrem. Na moment zůstala nezměněná, ale pak začala růst, rozšiřovat se a ve chvilce se celý kostlivec proměnil v prach. Obrysy ve vzduchu ještě na okamžik zůstaly jako výsměch mé šikovnosti. Pak je rozfoukal průvan.

„Do prdele!“ A moje důkazy se odebraly tím samým směrem. Skvělé, Kate, prostě skvělé.

„To se mělo stát?“ zeptala se Julie.

„Ne,“ zavrčela jsem.

Za mnou se ozval energický, nadšený potlesk. Vyskočila jsem zpátky na nohy. O zeď se opíral jakýsi muž. Měl na sobě kožený kabát, který se chtěl zoufale tvářit jako kožená zbroj. Nad levým ramenem mu trčelo lučiště kuše.

Nazdárek, pane Ostrostřelče.

„Výborný styl!“ odtušil a stále plácal dlaněmi o sebe. „A půvabné přistání.“

„Julie,“ řekla jsem vyrovnaným hlasem, „zůstaň, kde jsi.“

„Není čeho se bát,“ odtušil Kušiník. „Holčičce neublížím. Pokud nebudu muset. Ledaže bych měl velký hlad a už bych nenašel nic dalšího do žaludku. Stejně je příliš hubená, z toho masa bych musel vybírat kosti celý den. Za tolik práce mi to nestojí.“

Nedokázala jsem určit, jestli žertoval, nebo ne. „Co tu vlastně chcete?“

„Jen jsem se přišel podívat, kdo si tu hraje s mými střelami. A hleďme, co jsem našel. Malou myšku.“ Mrkl na Julii. „A půvabnou ženu.“

Slovo „žena“ vyslovil stejně, jako bych já řekla: „Hmmmm, fajn čokoláda,“ kdybych se vzbudila vyhladovělá a v prázdné ledničce našla krabičku belgických pralinek. Vytáhla jsem meč a ustoupila, abych měla díru více po pravé straně. Kdyby mě do ní srazil, trvalo by mi velmi dlouho, než bych se zase vyšplhala zpátky.

Blížil se. Byl vysoký, něco mezi sto devadesáti a sto devadesáti pěti centimetry. Široká ramena. Dlouhé nohy v černých kalhotách. Tmavé vlasy mu padaly na ramena v zacuchaných pramenech. Vypadaly, jako by si je sám ořezal nožem a pak si přes čelo uvázal koženou pásku, aby je alespoň částečně udržel mimo obličej. A že to byla zatraceně pohledná tvář. Vyrýsovaná brada, výraznější lícní kosti, plné rty. Černé oči, ve kterých hrály plamínky. Takový ten druh, jenž vyskočil přímo ze snů žen a pak jim dělal problémy v manželských postelích.

Divoce se na mě zazubil. „Líbí se ti, co vidíš, holubičko?“

„Ne.“ Přes rok a půl jsem s nikým nespala. Kdo by mi mohl mít za zlé, že mám teď problém krotit bouřící se hormony?

Kdyby se oholil, učesal a trochu ubral na šílenství v pohledu, musel by tou kuší od sebe odhánět dav ženských. Ve svém momentálním stavu ale vypadal, jako by se pohyboval temnými místy, kde žily divoké a nebezpečné bestie, které ale utekly hned, jakmile ho ucítily. Kterákoliv žena s trochou rozumu by hmátla po noži a přešla na opačnou stranu ulice v momentě, kdy by ho uviděla.

„Neboj se. Neublížím ti,“ slíbil mi a kroužil kolem.

„Nemám strach.“ Napodobila jsem ho a dala se do pohybu také.

„Možná bys měla mít.“

„Nejdřív řekneš, že se nemám bát, pak zase, že ano. Tak se rozhodni.“

Po kabátě mu stékaly dolů kapky vody. Soudě podle světla, které se prodíralo dovnitř dírami ve střeše, musela být jasná obloha. Ve vzduchu ani náznak vlhkosti. Řekněme, že mi dal Derek správné informace. Že se tenhle chlapík opravdu teleportoval. Jak bych mu mohla zabránit zmizet?

Muž rozhodil ruce. Nelíbilo se mi, jakým stylem se pohyboval, byl příliš lehkonohý.

„Co má znamenat ta roztomilá tkanička na hlavě?“

„Cože? Myslíš tohle?“ cvrnknul prstem do konce šňůrky.

„Jo. Rambo mi volal, chce svou bandanu zpátky.“

„Ten Rambo, to je nějaký tvůj přítel?“

„Kdo je Rambo?“ zeptala se Julie.

Když kolem prosviští kulturní narážka a nikdo ji nepochopí, udělá to nějaký zvuk? Nikdy se mi nepodařilo dodívat se až do konce – magie mi to vždycky překazila – ale četla jsem knihu. Možná až se erupce vybouří a technologie na pár týdnů přebere vládu nad světem, mohla bych vyhrabat minidisk a podívat se na ten zatracený film od začátku až po závěrečné titulky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie spaluje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.