Benjamin Klička

Benjamin Klička, vlastním jménem Benjamin Fragner, byl prozaik, autor sociálně psychologických povídek a románů, básník.  Narodil se na Malé Straně ve staré zámožné lékárnické rodině. Rodinné prostředí vytvářelo všechny předpoklady, aby on a jeho dva bratři dosáhli nejlepšího vzdělání a významného společenského postavení, absolvoval gymnázium. V 1. světové válce bojoval krátce na východní frontě. Začal studovat lékařství a v roce 1921 promoval. Přestože byl hmotně zajištěn, zařídil si na Smíchově praxi. Chtěl pro svoji literární práci těsnější spojení se životem. Stal se rovněž osobním lékařem F. X. Šaldy.

Divoška Jaja

Příběh mladé dívky (černošky) patřící k typům hrdinek odhodlaných navzdory nepřízni osudu žít charakterně, bez nenávisti a falše. Africká dívka se po válce dostává do Paříže a vyrovnává se s evropskou civilizací, poznává v Paříži krutost "civilizovaného" světa... V současné době, kdy se tolik hovoří o třetím světě, globalizaci atd., dostává toto Kličkovo dílo pozoruhodný ráz jasnozřivosti.

Benjamin Klička

Divoška Jaja

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-19-1

Hlava první

Znavené pobřeží oddychuje ve vlažné pršce prvé doby dešťů. Tříšť vypařených vln se rozstříkla až do pralesů a jako hra duhy vystupuje nad hlavy palem. Slunce, podobno jarému chlapci, jenž všechno miluje nebezpečnou láskou, srazilo paty v zenitu a kráčí k večerní schůzce.

Roj bílých důstojníků v tropických přilbách se potil jako chorý v teplém obkladu. Zvyklí z Evropy hlučně rozkazovat, v obtížně dusném a hustém vzduchu konžského pobřeží pojednou šeptali, popadajíce jen stěží dech, tak jako umírající ryba.

Hle, ctižádost!

Ti očekávají plukovníka Lenôtra, který právě přijede z dovolené, aby jim připevnil na hruď stříbrnou cetku za potlačení vzpoury. Zatímco se posmívají černoškám, které nosí mosazné kroužky v uších a na nohou, těší se jako děti na plíšek, který ponesou sami na hrdinném svém srdci.

Ale nejsou tak směšní, jak vyhlížejí. Jsou neradostnými otroky civilizace, které vyvrhla přežraná obluda do díže řeznické roboty. Jsou to průměrně dobří lidé, kterým jen vinou dělby práce připadlo znásilňovat nevinné černé děti.

Mají také milenky či ženy, otce, matky a známé. Ti přečtou v novinách: Poručík Jean Tirgot byl vyznamenán za chrabrost. A řeknou: Hleďme toho Jeana, je chrabrý, kdo by to byl řekl?

Co čeká poručíka Jeana Tirgot, mine-li ho tato jediná možná sláva? Co po něm zbude na světě, zahubí-li ho mor nebo zimnice a nebudeli zapsán v knize hrdinů?

Jean Tirgot obrátil oči od černého davu ke kolegům a pronesl k nim několik slov. Nato pohlédli všichni důstojníci směrem k černošce, stojící opodál mezi družkami. Toto děvče přiběhlo do stanice ze vsi Utlendula, vzdálené několik kilometrů, jakmile zvědělo, že má dnes přijeti parník s plukovníkem Lenôtrem. Plukovník kupovával od jejího otce pravidelně dobré říční ryby a ona ho přišla tedy pozdravit a složit mu pokornou otcovu poklonu. Stojí v hovoru s děvčaty na horké výspě pobřeží, vysoko zdvíhá kadeřavou hlavu a hledá na vlnách bílou skvrnu, která se jiskří a hraje všemi odstíny, přibližujíc se pomalu pobřeží."To je Jaja z Utlenduly. Té, hoši, nechte," pravil ustrašeně kapitán Cusset. "Na tu si šil už před odjezdem Lenôtre prostěradlo."

Bílé helmy se zádušivě zachichtaly; padlo několik vojenských vtipů.

Jaja v rozpacích sklonila hlavu před prškou chlípných vět důstojnické smečky. Rovný nos širokých křídel se zachvěl ve stínu ušlechtile klenutého čela a černý palouk vlasů na temeni se jí pohrdlivě rozkomíhal.

Zatím se scházeli k pobřeží černoši, aby zhlédli obrovské zvíře, jež přileze k břehu s hlukem a hukotem, rovným pobřežní horečce.

Přišly i některé zvědavé děti, kvičíce jako prasátka. Ženy, nesoucí živá břemena kojenců, smály se širokými zuby na blížící se podívanou.

Od háje palem, jenž sbíhal k pobřeží, letěla sem divoká, křepčící píseň a tanec několika černých kmotrů tam zavířil, jako by chtěl naplnit veškeren prostor.

Hlouček štíhlých černých jinochů se odloupl od skupiny sešlých starců, aby přešel blíže ke břehu; starci, drmolíce vzrušeně, zakrývali jen tajemný strach z parníku, který v nich zbyl z doby mládí.

Přicházel večer s rudým zápalem světlých svých očí. Pleť černochů voněla do kraje, vyzařujíc smutek a pokořené násilí, tak mírné a primitivní, že dojímalo i důstojníky. Nad krajem nehybně kotvil záhadný, tichý pohled rovníku Vztyčený prst plemene ukazoval do nitra země, odkud, přinášen horkým větrem, voněl prazápach pralesa.

V podvečerní chvíli stáli černoši, jako by naslouchali. Jich bílé zuby se zachvívaly, drtíce kořennou chuť panenského vnitrozemí a přejímajíce syrový jeho pozdrav. Chřípí jejich ploských nosů vdechovala jitřící vůni pevniny; ve snech plných svobody jí plnili své hlavy.

A z opačné strany již zaznívá hučení parníku, pozdrav druhého světa, tvrdý a výsměšný zvuk všemohoucích, vševládných bělochů. Na hranici dvou věků zde stáli zamlklí černoši, roztrženi a sloučeni dvěma tisíciletími. Jejich těla se chvěla tajemností, která se dotkla drsně dětských duší. Zápasily o ně dvě neúprosné modly, dvě nemilosrdné moci nad životem i smrtí: původ a určení.

Parník přistál. Oděvy různých barev, uniformy tropické ráže.

Hold stráže proletěl vzduchem jak chřestící pták. Plukovník prošel. Ruka jeho se zvedá k hlavě, unylé oči k smečce důstojníků. Má tvářnost člověka čichajícího po výtečných pařížských hodech k okoralému starému sýru. Odvrátil se od nich a vidí v popředí černého zástupu známou tvář Jajinu, věčně se smějící jak palma po dešti.

Maně se usmál s ní.

Kudrnaté vlasy se jí zatřásly nad čelem, jak na ně klade drobílou ruku, jako by pozdravovala svůj osud. Smích u ní přebývá dnem i nocí, načechrán ve všech krajích její tváře, jako běžec hotový vždycky dáti se na cestu za každým čistým pohledem.

Lenôtre na ni myslíval často již před rokem, než odjel do Evropy. Na rozdíl od svých černých sester oplývala směšně půvabným studem, jenž, zdálo se, tryskal až z hlubin pudu; chvěl se i v její bronzové pleti, když v obranu temně brunátněla, pohlédl-li na ni žádostivě muž.

Lenôtra zajímala drobná a veselá její bytost hlavně pro lásku k dětem, jíž byla zde obecně známa. Tahala s velbloudí trpělivostí již třetí rok své maličké sourozence, zpívajíc jim teplým hlasem ptáka všechno dění své duše. Obětovala se dětem úplně, dala se jimi bíti, kopati, hryzati. Měla pochopení pro jejich věčný pláč a dovedla jej hravě utišiti.

Lenôtre, jenž přijel z Paříže do Konga s dvěma jistotami, spojil se hned na nábřeží s dojmem z Jaji v jediný nekolísající závěr: Jaja pojede na podzim do Evropy.

Přijel sem odevzdat jen stanici svému nástupci, za šest měsíců měl nastoupiti úřad v pařížském ministerstvu. Kromě toho byl jist, že mu žena v té době porodí dítě. Potřeboval tedy chůvu, leč vzhledem ke svému postavení, vyžadujícímu peněz a reprezentace, chůvu, která nic nestojí.

Slovem černošku.

Lenôtra obešel příjemný pocit úlevy po mrzutém dojmu z vojáků, kteří čichali k jeho kapsám, naditým medailemi. Nicméně se vrátil i myšlenkou k nim a kráčel pak s kapitánem Cussetem do stanice.

Jaja pod dojmem Lenôtrova pohledu hopkovala pomalu za ním, netušíc, jak o ní rozhodl. Kalichové prsy, nalité životem a ženstvím ještě nepopleněným, nadskakovaly neobyčejně se lesknouce na snědé planině její hrudi.

Radost pobřeží letěla osadou jako jižní vítr, rozhazujíc na všechny strany své oči. Motýl, jenž je z každého květu, všech barev, všech srdcí. Pospíchala za svou prací, omeškavši se u přístavu.

Její otec, rybář Pumango, žil klidně se svými ženami, nemaje o kupce šesti svých dětí více vědomí než o šesti prstech, jimiž byla obdařena každá z jeho nohou.

Byl ovšem proslaven šesti svými prsty, nikoli však šesti dětmi. Nejstarší Jaja byla více jeho ženou než dítětem a unikla obratnému dobyvatelskému umění svého otce jen pro žárlivost jeho legitimních žen. Zato převzala správu domácnosti a starost o sourozence.

Ostatní ženy měly lehčí úděl práce v plantážích a více naděje na známosti a na kořalku. Pumango držel své ženy zkrátka, vyžaduje jako věrný syn Konga, aby se mu rodina vyplatila. Svých žen nemrskal nikdy, zato však je trestal hněvivými slovy a zvýšením přídělu práce.

Znal cenu ženy a nesnižoval ranami její síly. Byl to muž rozšafný, vážený v obci; sousedé brali ho na radu, jakmile se jen naskytla příležitost; jeho šestiprstost měla mystickou přitažlivost a přičítána jí tajemná moc.

Pumango byl svému okolí tak trochu kouzelníkem. Obratný v řešení své malé jmění a příležitostně je zvětšovati. Byl to šantala, který umluvil často i Evropana; zkrátka osoba velmi vlivná a podivuhodná.

Když přišla z přístavu, přehlédla Jaja rodinu jak vůdce posádku: vše bylo v nepořádku; otec i jeho ženy chyběli, čtyřletý bratr Luengo drápal se hekaje na banánovník; sestra Ciga, nezkrotitelná dobrodružka, jež dostala do vínku schopnost zlézati dovedně i každou výšku, procházela se se svými šesti roky v koruně olejové palmy, budila závistný křik ostatních, jsouc v tomto postavení kýženým zjevem a ztělesněním jejich snů.

Jaja si dolezla pro sestru na palmu; chytla ji na útěku za vlasy, a jednou rukou ji objímajíc, řídila druhou cestu z palmy dolů; donesla ji tak bez pohromy až v lůno svého svatého hněvu. Její malé křídlové ruce přiléhaly dobře k zadničkám všech sourozenců, a vykonávajíce toto dílo lásky, získávaly si obdivu a úcty.

Toho dne se vrátil Pumango od řeky záhy. Zřejmě byl zvědav na Jajiny zprávy, leč tvářil se, jako by neměl zájmu. Jaja musila sama vyprávěti, že se Lenôtre vrátil, že je bělejší, než býval dříve, že si jí všiml a že se na ni usmál.

Patrně se již těší na ryby, mínila Jaja.

Ale Pumango si hořce stěžoval do zapomnětlivosti Lenôtrovy. Dosud mu ničeho nedaroval, až před odjezdem do Evropy přijal množství výtečných ryb. Opravdu, to člověka dopálí!

Pumango se zašklebil u vědomí těžké křivdy. Ryby byly mu jednak potravou, jednak výnosným zdrojem příjmu. Pumango věru nemínil dávati ryby zdarma, zvláště nešlo-li o ryby ušlechtilé, o ryby s pravým prasečím rypákem, které dal tenkráte Lenôtrovi.

Jaja žvatlala ještě dlouho o parníku i o plukovníkovi, ale Pumango neposlouchal. Byl úplně pohroužen v řešení zmíněné otázky.

Příštího dne, uzřev Lenôtra, jak přichází v nádherné bílé uniformě s množstvím zlata a cetek na kabátě, domyslil si, že jde splatit dluh. Jako sluncem se vyjasnilo jeho nitro a v žáru pracujícího mozku učiněna každá ryba stříbrným frankem či balíkem evropského plátna.

Rychle ukáznil své překotné pohyby, a podoben vznešenému bělochu, vyšel lehce před chýši, aby se usadil pohodlně na zápraží; zkříživ obřadně nohy čekal, odhodlán k důstojné rozmluvě. Jeho oči, bystře sledujíce kradmými šlehy cestu Lenôtrovu, vůbec si ho zdánlivě nevšímaly, trvajíce v jakémsi zádumčivém, nepřítomném odpočinku, jenž kotvil směrem opačným.

Lenôtre došel k němu, odkašlal, a ne moha ani tak upoutati Pumanga, pravil po chvíli:

"Pumango jest velký lovec ryb. Nelžu. Je to pravda. Pumango má mnoho žen. Je mocný díky svým šesti prstům a má silné, zdravé děti. Má majetek. Bude ho míti ještě více, poněvadž velitel chce. Chce Pumango?"

Pumangovy oči se rozsvítily, ale neřekl nic. Běloch je tvor vládnoucí vším, i lidmi. Je chytrý a nutno zmoci též chytrostí.

Pumango po krátké úvaze pravil:

"Jsi mi dlužen za ryby veliteli."

Lenôtre se zamyslil. Černoch mu namáhal mozek, žádal si nejlepšího myšlení. "Ryba nemá pro Pumanga ceny," pravil, "ale Jaja cenu má." Rozhodl se nyní jíti zpříma. "Tu cenu chci Pumangovi, lovci ryb, platit, dá-li mi Jaju na službu. Nic zdarma."

Pumango počal chápati. Aby dosáhl času k rozhodnutí, postavil se zatvrzele na otázku dluhu a opakoval: "Velitel dluží mi za ryby."

Lenôtre mu konečně hodil pět franků a Pumango, koktaje radostně jako jeho čtyřletý Luengo, odpovídá ihned na hlavní otázku:

"Jaja? Jaja má cenu sto franků. Ale musí se dobře krmiti, musí spát v chýši, musí mít vše."

Pumango vytušil, že jest osobou důležitou. Rozhovořil se obšírně o svých náhledech a položil pečlivý důraz na postavení svého rodu a na svou obecně známou vážnost.

"Jaja," pravil, je děvče z dobré rodiny a práce, kterou bude konati, musí jí být důstojna".

Lenôtre vysvětlil Pumangovi, že Jaja bude mít čestnou práci; bude jen chovat.

"Jak to, chovat?" divil se Pumango.

"Má paní porodí v Evropě dítě. A chci tedy, aby je tvá dcera odchovala. Jaja umí chovat děti"

Pumango se zarazil. Na Jajinu cestu do Evropy nemyslil. "A což je možno, aby jela s velitelem do Francie?" otázal se úplně udiven obratem věci.

"Jest to možno. Je to ctí pro černošku, plaviti se přes veliké moře a chovati dítě bílého velitele."

Pumango uznal, že by tím jeho vážnost jen vzrostla. Usilovně přemýšlel a konečně, zvýšiv svůj požadavek na sto padesát franků, začal jednati. Probral všechny otázky, jež padaly na váhu, a sestavoval slovní doprovod ke smlouvě, jíž chtěl svou dceru svázati s Evropou.

Lenôtre mu zvolna věc vysvětloval a přesvědčoval ho o výhodnosti své nabídky. Co tu sjednával, byl ještě starý, poctivý nájem prvního otroka, kde bez podvodu a bez lákání se otrokář uvoluje živit a šatit koupeného tvora za jeho život a práci.

Tento poctivý druh otroctví vymřel už skoro. Dnes naženou agenti bičem svůdných slov na parníky stáda prostých černochů, toužících po evropském ráji a bohatství.

Černoch zaplatí drahou cestu, živí se za své nastřádané peníze v Evropě, najde-li zaměstnání, pracuje za směšnou mzdu, z níž musí pořídit své všecko; nenajde-li práci, musí zemříti. Jako chlapec, pln dobrodružné krve a přetékaje chtivostí života, opouští domov, podoben školáku, jenž zanechal doma plačící matku nad plným hrncem vonné dury a vrhá se v nebezpečnou pouť za smyšleným rájem.

Starší černoši z Konga vystihli rozdíl mezi starou a novou odrůdou otroctví. Pumango věděl dobře, že by Jaja jela s Lenôtrem zadarmo, že by dostala potravu i šat a ještě snad peníze. Nevěděl ovšem, že v Evropě možno otroka kdykoliv propustit a zbavit se tak odpovědnosti za jeho osudy. Ale i kdyby takovou možnost tušil, věděl, že Lenôtre by Jaju nevydal záhubě. Víra černocha ve šlechetnost bílého muže je neochvějná.

Lenôtre dojednal kup a loučil se přátelsky s Pumangem.

V tu chvíli blížil se kněz misionář, vleka před sebou očistec tropů, centový břich, který nemizel, nýbrž bujel, zaléván pal-movým vínem a plněn antilopím masem a mlékem. Chrochtaje jako nadměrný hroch, šeptal své modlitby a probíral se růžencem, jako se probírá lakomec svým bohatstvím.

Zhlédnuv Lenôtra, odcházejícího od chyše Pumangovy, pustil s růžencem modlitbu ke svým opánkům, a usmívaje se plnou tváří, valil se k plukovníkovi. Prolévaje pot a sádlo, lišil se podstatně od Krista, jenž potil, jak známo, krev.

Páter Rouge byl si však toho vědom a vynikal skromností, která to upřímně doznávala. Běh jeho nevalného života nebyl z nejpřímějších a prošel již častěji pernými soutěskami.

Páter Rouge se minul povoláním.

Dokud byl ctihodným pastýřem farníků laurentských, myslil si, že tomu není tak, neboť byl šťasten v té bohaté nábožné farnosti. Ale později, když byl pro skutky rázu velice odvážného a delikátního přeložen do Konga, aby tu obracel divoké pohany na svatou víru, pocítil náhle, že toto není jeho pravým povoláním. Jal se tedy sloužiti dvěma pánům, sobě a Bohu. Misionář Rouge byl důvěrným přítelem Lenôtrovým, jak jinak ani nemohlo být. Kněz a voják, toť shoda, plující k vítězství v každém díle a v každé neřesti. Dobudou světa, půjdou-li ruku v ruce, a podmaní každé plemeno plynem znásilněného náboženství a prachem ručnic. Živé slovo, toť chřestění bajonetů, a válka i vraždění posvěceno jest vždycky a všude povolným knězem.

Lenôtre se svěřil otci Rougeovi se svým kupem a kněz ho pochválil: Jaja je dívka, která sice přijala křest, ale žádného vojáka dosud. Je to panna. Hodí se celkem do rodiny důstojníka.

Lenôtre se usmál:

"Vy, otče, vidíte do černošek? Nevsadil bych ani frank na Jaju a znám její přednosti."

Kněz se rozčilil. Chtěl cosi říci, ale bezradnost jeho zajala každé slovo, vhánějíc krev proudem do tváře velebného.

Lenôtre pohovořil ještě o Paříži, oznámil páteru drobné novinky a rozloučil se pak, maje cestu na velitelství.

Zatím přicházela noc a v plamenném západu koupala čisté i nečisté.

Misionář Rouge byl povahy měkké a poddajné. Tropické noci ho přemáhaly fantasticky přehnanými viděními, jež oplývaly hanbou a nahotou. Byl utvářen kupodivu právě tak, že ho věčná chtivost pronásledovala jako pokušení svatého Antonína.

Chlípnost kněze Rougea, prošedši lázní toho večera, radovala se ohavně a nestydatě nad snem o Jajině panenství. Tento muž působil v Africe dvojím směrem: přiváděl černé muže do lůna církve a černé ženy vedle toho do kouta. Sváděl děti od devíti let, byl to nestoudník zcela výjimečný.

Dozvěděv se o Lenôtrově kupu, seznal, že mu zbývá poměrně krátká doba k Jajinu získání. Byl horečně podrážděn krátkostí lhůty, tím spíše, že Jaja byla čistá jako studánka a tito všichni se radují více, kalí-li vodu co nejčistší.

Jda kolem kaple, cítil závan chladu z daleko spícího pralesa. Pozdravil před křížem a bral se k příbytku Pumangovu. Věděl, že Jaja spává ve zvláštní chýši jen s dětmi.

Ale ona dosud nespala a spatřil ji na rohoži pod palmou. Snad šeptala modlitby k fetišům. Znal to již dobře. Ženy setrvávaly v bludu, jsouce i křtěné.

Přišel ji pokárat.

Zdvihla oči a zazněla pozdravem. Přisedl k ní, těžce přemáhaje znojný vzdor tuku.

Odsedla, ale usmála se a řekla:

"Bílý pastýř přišel."

Vzal její malou ruku a hnětl ji ve své jak pevné mandlové těsto.

Smála se a měla tajný strach; vždyť tím byl znám -a ona to nechtěla.

Řekla:

"Bojím se zlého. Bílý Bůh potírá zakázané zlo."

Viděl, že z něho nespustila očí; ty plály podivně, divošsky pokorně a prosebně, a tu cítil, jak málo je právě divoškou, jak stojí se svou klidnou převahou nad jeho divým počínáním. Pozoroval, že lehce ovládá svou stísněnost, jako kultivované, vysoce moudré stvoření, že rozvážně mlčí, nepodnikajíc nic, dokud nebyla dotčena.

Stud a závist i nenávist k tomuto dobru ho rozněcovaly. Chtíč v něm opile zatančil a zbavil ho poslední špetky důstojnosti. Počal se hrabati k Jajiným ňadrům a ke kořeni jejích urostlých nohou.

Tu vyskočila a chtěla běžet, ale cítila, že jest zajata jeho rukou; trapnost okamžiku jí dodala hlasu, zavolala tiše o pomoc.

Vyskočil též.

Jako běsnící tur sebou smýkal, maje ji v rukou.

Zdvihl se zápas a Jaja užila zubů.

Vyjekl, zachroptěl, znovu ji chopil a zalomcoval jejím tělem.

Jaju obestřel hustý mrak pudové obrany. Nevládla již myšlenkami ani činy a konala slepě, co přikazoval její pud i původ napadené ženě.

Posléze necítila již odporu, nepřítel byl tedy odražen.

Sama vyšla z bitvy s naťatým prsem. Potácela se prostranstvím do chýše, tiše plačíc, jsouc vyčerpána a dojata. Jakési temné tušení se jí dotýkalo ohnivým křídlem, hrozila se zítřka.

Příštího dne přišla hlídka k Lenôtrovi, aby šel k řece, kde leží Rougeova mrtvola.

Bylo to více než hodinu cesty od obydlí Pumangova. Ležel v bahně zalit krví a na čele jeho byla hluboká rána. Pod jeho velkým břichem zela rovněž krvavá rána; když umíral, nebyl již mužem.

"Ovšem, čím kdo zachází, tím schází," děl Lenôtre. "Vyčkejte plukovního lékaře."

Lenôtre znal pátera Rougea. Vzpomněl si, jak se s ním předloni střetl o tělo černošky Gambo, již tenkráte miloval a kterou nalezl jednoho dne stlačenu pod těžkou kutnou Kristova sluhy.

Tehdy myslil v zlosti na podobný čin, ale loajálnost k bělochu ho přibrzdila.

Teď bylo jeho povinností, aby věc důkladně vyšetřil.

Ač se dálo pátrání se vší přísností, nemělo kladného výsledku. Nebylo možno dopadnouti viníka, černošky byly marně vyslýchány.

Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Černoši vr-těli tupě hlavami.

Jaja chodila postrašena a nezpívajíc.

Její oči byly oroseny a plály dětskou lítostí, když mrtvola knězova, oděna v rubáš, ležela v truhle před kaplí. Kvečeru, ježto již opáchla v slunci, byla pohřbena a Jaja želela člověka, jenž nezřízenou chtivost zaplatil životem.

Byl to pravý divoch, myslila si, a nic černého nebylo mu svato.

Téhož večera, kdy byl Rouge pochován, vedla Jaja děti hájem banánovníků domů. Parno zhnětlo kraj a palmy sálaly mrtvým, nehybným teplem. Komáři v souzvuku s motýly složili monotónní píseň, jíž zazníval celý kraj ještě dlouho, než v díži přírody zhoustla noc v beztvárné ticho.

Jajino srdce bylo nabito bolestí jak prales šelmou a šelma se vrhala hladově na vše, co měla. Stín výčitky padl na Jajino srdce. Neměla volat, měla vše přetrpět, Rouge mohl vyváznout smrti.

Konečně, uvažujíc o celé věci, nevěděla jistě, zabila-li Rouge ona sama či odpravil-li jej někdo jiný. Znala dobře nezkrotné srdce, jež bilo v jejích prsou po přání rodu, a její rod věru nebyl z nebojovných.

Horečka se o ni pokoušela. Šla mátožně, vedouc za ruce děti, brebentící a neztišitelné. Odpovídala na jejich otázky nepřítomna, zajata vlastními otázkami. Pojednou cítila, jak je tu sama v nasládlém smutku palmového háje.

Rozhlédla se tlumeným přísvitem a vzdychla slabě, jak vzdychává žena, cítí-li samotu. Tu z houště liány vyhlédl temný obličej Sliangův.

Sliango byl hoch osmnáctiletý, spoutaný vášněmi a přeludy svých snů k dokonalému otroctví. Pružné dítě s touhami muže a se srdcem dobrého hříběte.

Jeho oči svítily výstražně a umíněně. Jeho chřípí se chvělo, sajíc horký vzduch, jeho hlas se chvěl, navštěvuje svět.

A celé jeho tělo se chvělo nepokojně: stále na skoku, v dohodě s vnitřkem obmýšlelo hrůzu a zkázu; zmar mu byl dílem, ze zmaru rostly největší rozkoše a nové sny, které se měnily znovu ve zmar.

Jaja cítila, hledíc na něj nyní, že může býti všechno v tuto chvíli.

Věděla nyní, věděla.

Co byly její zuby, co ruce, co úskok? Vše malé, nicotné, kdyby se nesmiloval.

Přešla, dívajíc se stranou zpět, viděla, že stojí na témže místě a že se jeho oči nehybně dívají, řkouce:

Dnes nebo zítra.

Život či smrt.

Neujdeš mi, budeš má.

Přese vše nechtěla býti jeho; něco, co bylo proti plemeni, bylo v ní stále. Neměla potřeby oddati se kdykoliv člověku, který ji chtěl, a měla umíněnou touhu brániti se za každou cenu komukoliv.

Ale myšlenka na zápas se Sliangem nebudila v ní ošklivost, jen tajemný strach a var krve. Cítila, že ho má možná i ráda za zbujnost jeho srdce, za nepovolnost myšlenky, za požár citu nehašený v jeho hrudi.

Jaja přidala do kroku a vyšla rychle s dětmi z háje, ale ještě jednou se ohlédla.

Stál dosud na témže místě za kmenem palmy. Jeho oči svítily němým plamenem.

Pumango byl rybář z lásky. Jako dítě pomáhal otci rybáři a zůstal věren otcovu řemeslu. Při všem nechybělo mu času, aby promýšlel drobná obchodní taškářství.

Jaju prodal se zadostiučiněním. Děti už, celkem vzato, vychovala a za rok mohla se stát zbytečným břemenem. Měl jednu starou ošklivou ženu, kterou hodlal vyřadit ze svého objetí a obětovat ji blahu rodiny, kuchyni a dětem. Sto padesát franků, toť suma, s níž možno začíti opravdu veliké dílo. Sám byl tím postaven v popředí svého sousedstva, a jsa znám již dříve svou rozšafností, stal se teď velmi váženým mužem. S Jajou mluvil od té doby s přídechem opatrné úcty a kreslil jí barvami nejživějšími matný obraz Evropy, jak jej znal z podání.

Jaja neželela otcova rozhodnutí. Povahou snivá a dobrodružná, mravy v mnohém příbuzná bílým, připravena byla ihned opustit vlast. Dar obraznosti, jenž dřímal v ní vypěstěn tropickým rodem, zahřímal a poskokem se hnal za kouzelným domovem těch, již byli pány všeho.

Černoch, když myslí na Evropu, buduje v sobě představu zázraku, o němž darmo co určitého říci. Parníky, provizória, jež slouží toliko k přeplavbě moře, jsou země pro sebe s domy a kuchyněmi, majíce poschodí, což již je zázrakem.

Což teprve díla, jež stojí nehnuta v žírné a štědré krajině bělochů, kde se rodí sklo a pivo a kořalka, šperky a cetky, dno radosti?

Což teprve města, o nichž jde řeč, že podobna pralesům hostí tisíce živých a oplývají prací i chlebem!

Ráji na zemi, město bílých, Jaja vzpíná k tobě svou náruč, v níž dosud nespočinul nikdo, leč černý sourozenec, když naříkal.

Běh měsíců stoupal k půlletí. Dny rozedrané v hodiny klížily se v týdny zvolna, tiše a beze vzruchu:

Sliango postál občas, drže blesky v očích, za palmou; sleduje Jaju žhoucím pohledem, zavolal na ni naléhavým hlasem; nebo ji chvíli nedutaje provázel. Pumango chytil velikou rybu, anebo naopak chytil nic.

Luengo zlobil a rozbil si nožku.

Smrt Rougeova nebyla nijak osvětlena, Lenôtre hladil Jajiny vlasy, otcovy ženy se nepohodly.

Drobnosti, věci nedůležité. Nic a nic.

Jen obraz nového života jako déšť houstl a houstl a Jaja nežijíc, jen čekajíc, po něm již bažila. Přítelkyně ji míjely s významným úsměvem, prohlížejíce dotěrně její údy, jež neznaly poskvrny. Tak se dívá, zchudlý na bohatého, když vidí, jak boháč stále získává a jak je cesta jeho pohodlna. Hodnotily ji zcela podle zvyklosti doby, v níž Evropané, zrušivše již dávno obtížné otroctví, provozovali snadný obchod černoškami.

Lenôtre se domníval, že je zaměstnán nad síly. Byla zde řada nevyřízených věcí, podvody, vraždy a bitky, černoši zhynulí v plantážích neštovicemi a ti, které pohltily hlubiny bídy a hladu; pak vzpoury, jež potlačeny, aniž kdo černý zůstal naživu; při těchto pogromech osobní msty a vyceněného nepřátelství plemen bylo nutno kombinovati do protokolů a raportů všemožné příčiny.

Velezrada i pohanění vlajky střídaly se tu vítězně s pravidelností dne i noci.

Lenôtre byl muž velkého rozhledu. Zachovávaje omezenost vojenské osoby, dovedl užívat kouzla energičnosti, a byl proto vážen, ač nenáviděn. Či jak by se, dítě, dostal do ministerstva?

Kariéra je nevybíravá holka, která se snoubí s tvorem všech odrůd, jen když má pečeť mocných a nejmocnějších. Styky jsou kuplířky, nadhánějící s prozíravou tváří kariéře nápadníky. Schopnosti pak jsou paraziti, kteří se záludně dostávají s čekateli na teplá místa a jsou jenom k zlosti.

Pamatuj, člověče, že schopnost je drzost, jíž pohaníš svého představeného, a buď proto, možno-li, pitomější než v plotě kůl, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi.

Konečně byly přípravné práce před odjezdem zhruba hotovy. Stanice a její správní okrsek byly v úplném pořádku, aféry jakžtakž vyřízeny a odstraněny aspoň s povrchu světa, zkrátka vzorně čisto na všech stranách, nezašlo-li se příliš pod povrch.

Lenôtre předal žezlo nad černou zemí svému nástupci a čekal jenom na příjezd parníku.

Ty dny Jaja zkusila mnoho od Slianga. Pronásledoval ji na všech cestách, vynořoval se hned v houštinách savan a mangrovových lesů, když z Utlenduly spěchala do stanice, hned za vonnou zdí bujné klematis -za mlčelivou chýší Pumangovou.

Zprvu ji přepadal mlčky, anebo s krátkými slovy proseb a hrozeb, přinášeje Jaje z dalekých lesů nejkrásnější květinu světa, obrovskou hadí orchideu.

Později, zkříživ její cestu, připojoval se k ní na všech pochůzkách, zapřísahal ji a hrozil současně, doléhaje na ni s prudkou něhou a násilím.

Jednoho odpoledne ji vyděsil v polích maniokových, vyřítiv se z nich náhle před Jajou na pěšinu. Uchopil ji kolem krku a prosil a žadonil, nevěděl o co, zda o lásku, či aby neodjížděla.

Jaja se mu chtěla vyvinout, ale sevřel ji úžeji a úžeji; napjala síly a snažila se zmoci ho lstí: "Pusť mne, pusť, pak ti řeknu, pusť!"

Nepustil.

Milostný zápas je nesl do vnitra pole maniokového, spájeje brzy jejich těla v chomáč svalů, zdvíhaje do členité výše. Jako sotva dorostlá štěňata, když zkoušejí houževnatě omamnou hru lásky, nemohouce vystihnouti obraty dospělých, přeskupovali vteřinou svá těla, útok a obrana, zápor a klad; pohyby mrštnými, ocelovými utvářeli přece jen ještě nezkušené a batolivé své milostné počínání; dětská neohrabanost podrážděného mláděte zela z každého útoku Sliangova a z každé obranné lsti Jajiny.

Konečně Sliango zahanben neúspěchem shledal, že mu Jaja uniká. Pádila zpleněným polem na pěšinu, smějíc se poraženému:

"Znamenitě! Prohrál jsi, Sliango! Až mne dostihneš, až mne dostihneš!"

Sliango za ní mračně hleděl a naléhavě hlasem volal:

"Jajo, neutíkej mi!"

Ale již zmizela, hnala se jako vítr porostem strofantu domů. Radovala se z vítězství a ještě více ze zápasu samého. Horký dech Sliangův lpěl jí dosud na tváři a jeho ruce cítila až v srdci, jež svlažil krůpějemi své žádosti.

Večer před odjezdem do Evropy přiběhla Jaja do velitelství a padla přímo do rukou Lenôtrových.

"Veliteli, jsou mi v patách a děsí mne smrtí."

"Kdo?" táže se Lenôtre.

Jaja zaváhala.

"Neznám jich," děla pak želíc Slianga. "Nedovolí prý, abych jela do Evropy."

Zamyslila se na chvíli a pak dodala:

"Veliteli, nech mne tu spáti."

Lenôtre se ozbrojil a chtěl vyjíti.

"Nechoď," pravila Jaja. "Zabijí tě."

Lenôtre se usmál. Měl přece stráže!

Vyšel.

Noc hloďala kraj a Lenôtre viděl, že hvězdy sahají až k horizontu.

Rozhlédl se prostorem, a nespatřiv nikoho, oddychl si. Noc nebyla chladnější dne, jen ticho a noční přísvit určovaly dobu.

Prošel se ulicí a vešel do háje palem, jenž přiléhal k velitelství.

V tu chvíli spatřil v dracénovém listí dva zelenavé plápolající body, a tažen k nim proti vůli, přistoupil. Byly ty oči černocha, opřeného o peň palmy.

Lenôtre nahmatal revolver. Černoch stál strnule a duševní bída zela mu z tváře.

"Kdo jsi?"

"Jsem Sliango."

"Co tu chceš?"

Černoch vpravil tělo v postavení odcházejícího. Díval se utrápeně a prosebně.

"Co chceš?" opakoval Lenôtre hlasitě.

"Jaja," řekl černoch a v jeho hlase bylo vše, co pro vzrušení a vinou své nespoutané povahy opominul říci Jaje.

"Jdi domů," rozkázal tiše Lenôtre, nakažen pojednou Sliangovou měkkostí, a bral se znechucen k velitelství. Jak smutno je tu, pomyslil si a zaradoval se, že zítra již odjíždí. Patřil k těm, kdo chápou všechny bolesti, nemajíce chuti je hojit.

Cestou k velitelství se znovu zastavil. Vzpomněl Sliangova temného hlasu a dostal strach.

Vyvolal z budovy desátníka a nařídil mu, aby přivedl dva ozbrojené muže.

Vracel se pak doprovázen hlídkou na místo, kde dříve hovořil se SIiangem. Ten zde stál dosud ukryt v dracénách, zíraje před sebe nepřítomně a strnule.

"Co tu ještě chceš?" ptal se Lenôtre přísně.

"Jaja," odpověděl opět černoch, a rozmysliv dodal: "Nesmí jeti do Evropy. Zůstane zde."

Lenôtre nařídil hlídce, aby ho jala. Než se nadál byl Sliango spoután a veden do vězení.

"Zavřete ho," pravil Lenôtre. "Až vyjede zítra parník, pusťte ho na svobodu."

Vrátiv se do velitelství, Lenôtre zastihl Jaju spící. Nohy křížem, složila hlavu do dlaní, jež rozpeřila jako palmové listí. Sedíc tak před stolem, podobala se bezhvězdné noci, když všechno dění ztichlo a v krajině zakotvil jen ševel spánku a odpočívání.

Lenôtrovi zatlouklo srdce, cítil, jak je tu sám. Doufal, že bude Jaja vzhůru, že s ní pohovoří a zapomene. Nyní tu spala tvrdě, zanechávajíc ho samotě a stísněnému strachu. Co by dal za lůžko, kdyby je mohl zalehnouti na parníku již dnes!

Vyhlédl z okna.

Sliangův smutek zdál se mu přílišným, z jeho hlasu vanulo více než touha: odhodlání.

Zdalipak ho řádně zavřeli?

Měl by se zeptati na strážnici. .. Ne, cesty do přízemí se bál.

Zahlomozil nohou, aby Jaju vzbudil. Ach ne, ta spala zdravým spánkem upracovaného čistého svědomí.

Lehl v šatech na postel a bděl až do rána, převaluje se a naslouchaje v úzkosti každému šelestu zvenku i zevnitř. Pocit nečistoty ho obcházel a činy jeho konžského pětiletí vyvstaly před ním pojednou nově, v naprosto jiném, špinavém, pravdivém světle.

Zdálo se mu, že jsou hodny řeznických rukou: vznášely se před jeho očima nezahaleny a neozpodobeny, v úplné nahotě své krvavé ukrutnosti.

Uvažoval po celou noc, a vraceje se k živé minulosti, styděl se velmi jako muž za hříchy jinošské.

Ráno zdříml, a když se prohloďal k probuzení, Jaji tu nebylo. Jeho zavazadla, hojná počtem i bohatstvím nashromážděným v Kongu, čekala v prostorách domu.

Bílý a černý sluha je pře-kládali a kupili neznámo proč střídavě v pyramidu a v krychli. Neměli prozatím ničeho na práci. Všichni, zřejmě už připraveni, čekali jen na osvobozující zahoukání vodního domu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divoška Jaja.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.