Lenka Chalupová

UTOPENÁ

Lenka Chalupová

UTOPENÁ

© Lenka Chalupová, 2013

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2013

Image on Cover: © Thinkstock.com, 2013

© Photograph of Author: Dominik Bachůrek, 2013

Cover & Layout: © Nakladatelství ČAS, Alena Laňková, 2013

© Nakladatelství ČAS,

www.nakladatelstvicas.cz, 2013

ISBN 978-80-7475-019-9

Když přišla ke starému domu, zhluboka nasála vůni lesa a čerstvě pokosené trávy. Na zem si položila krosnu s věcmi a oddala se tomu vjemu, dokonce rozpažila ruce, jako by se chtěla s kýmsi neviditelným vítat. Když vydechla, pocítila v konečcích prstů něco jako štěstí, protkané dávnou iluzí bezstarostnosti, kterou si coby malá holka užívala právě tady. Jakmile překročila práh mlýna, vydechl na ni blažený klid a ona se mezi kamennými zdmi cítila zase bezpečně. Jako dítě v lůně matky.

Hektický život nechala tam venku. Daleko za sebou. Sedla si za stůl a očima zkontrolovala maminčinu jizbu. Všechno souhlasilo. Modrá kachlová kamna, kostkované ubrusy a dečky, zavařeniny na polici, porcelánové hrníčky s něžnými pomněnkami... Hned si jeden z nich vzala do ruky a vyfoukla z něj neviditelná zrníčka prachu. I voda, kterou si do něj ze studny nalila, jí chutnala jinak než ve městě. Lahodněji.

Do svého pokojíčku v podkroví se s báglem dostávala špatně. Příkré dřevěné schody ji nutily zdolávat každou příčku s námahou. Vždycky nadhodila batoh do úrovně stehen, položila ho o schod výš, a teprve pak vystoupala za ním. Tak to musela udělat dvanáctkrát, než pevně stanula na prkenné podlaze prvního podlaží. Sotva se dorachotila nahoru, vyvětrala místnost a dala si do skříňky věci, zaslechla naléhavé pípání mobilu. Úplně se nad tím otřásla – odporně naléhavý zvuk telefonu sem prostě nepatřil. Tahle klidová zóna jejího života neznala stres, termíny, hádky s producenty, smlouvání se sponzory, spory o peníze... Doufala jen, že ji nikdo nechce otravovat kvůli práci, ale když doběhla k telefonu, bylo jí to jasné. Máma. Jako kdyby se dnes ráno spolu nedohodly, že si budou celý týden jen psát textové zprávy! Jenže jejich mateřsko-dceřiná závislost byla diagnózou. Pro obě.

„Už jsi ve mlýně, Leo? Otevři sklep a nech ho větrat. Povlečení pro návštěvy máš v truhle. A nenechávej konvici v elektřině, ať nevyhoříme.“ Těmito radami ji sice vybavila už doma, ale co naplat. I když měla Leona čtyřicítku za sebou, matka jí věnovala stejnou péči, jako když byla malá holka. Neochvějnou, pevnou a stálou. Možná i proto se Lea nikdy nestačila vdát, povinout a vychovávat děti. Prostě zamrzla a nedospěla.

„Dobře, mami. A ty dávej pozor na Jeremiáše. Žádná kachní jatýrka, ale spíš granulky. Ať s ním pak nemusím lítat ke zvěrolékaři. A nerozmazluj ho,“ řekla vcelku zbytečně. I když je právě teď dělily desítky kilometrů, viděla Leona mámu, jako by stála metr od ní. Usmívá se nad těmi slovy, pokyvuje hlavou a levou rukou hladí jejich chlupatého kocouřího barona, který svou lenost dotáhl tak daleko, že dnes už ho i na kočičí záchodek nosí jeho paní v náručí.

Když si matka s dcerou řekly „pa“, vykoukla z hodin se šiškovým závažím mírně olysalá a léty už řádně vyčpělá a otlučená kukačka. Zahuhlala, že je pět, a zase zapadla do svého dřevěného a červotočem prožraného domečku. Táta jí chtěl přistřihnout křidýlka už před třiceti lety, ale máma mu to nedovolila. Prý by bylo hřích vyhodit starožitnost po stařence, která v tomhle mlýně na polosamotě ještě s máminým pradědečkem mlela mouku.

Leona otevřela notebook a do hrnku dala dvě lžičky kávy a kostku cukru. Chtěla si udělat ještě pár poznámek, než přijdou hosté a zaplní svými slovy a příběhy její dům. Už se na ně těšila, ale zároveň se toho okamžiku bála. Zapsala si pár momentálních pocitů – že se cítí jako před bouřkou, kterou miluje pro její živelnost, světlo, tajemno a rámus, ale zároveň při každém zadunění s hrůzou přivře oči a skousne zuby k sobě. Že je to jako sex s neznámým mužem, z něhož se může vyklubat citlivý milenec, nebo taky děsivý úchyl. „Bude to poprvé, co strávím dovolenou s lidmi, které jsem nikdy předtím neviděla a jejichž tíživé osudy mě zajímají,“ zapsala si. Víc už nestihla.

Kdosi zaťukal na okno a ze vzdálenosti pár centimetrů od okna nahlédl do světnice. Leona mohla jen hádat, která ze tří žen to bude.

Helenka? Alžběta? Nebo Ria?

Nebyla to sice ani jedna z nich, ale tahle milá návštěva Leu potěšila.

„Jdu tě jen pozdravit. Viděla jsem auto, tak ti nesu pár koblihů. Jsou čerstvé, akorát ke kávě,“ hlásila Lojzinka Rezková za oknem. Byla to dobrá duše tohohle mlýna – a co si Leona pamatovala, starala se právě ona o tuhle usedlost v době, kdy její rodiče byli ve městě. Než přijeli, pokaždé zatopila, vysmejčila pavučiny v rozích a natřepala proležené duchny. Zapnula elektřinu, napustila bazén, občas vzala kosu a posekala přerostlou trávu. Poslední léta se s ní ale už vídali zřídkakdy, protože devadesátka Aloisii Rezkovou tak trochu zradila. Do té doby byla čupr babka, a po narozeninách jako když utne. Přišla hlavně o sílu v nohou, takže urazit sto metrů od její chaloupky k mlýnu Maxových už pro ni bylo zátěží. Dnes to ale vzala na kole, které jí před časem přivezl na chalupu vnuk. Říkala, že v sedle ji tělo aspoň trochu poslouchá.

„Čekám dnes návštěvu,“ zakřičela jí do ucha Leona. Už minule si všimla, že kromě nohou starou paní zrazuje i sluch a snaží se lidem odezírat ze rtů. Ale ne vždycky úspěšně.

„No pravda, že rostou. Ale musíš zajít víc do lesa, tam jsou krááásní křemeňáci a praváci s talířem jako dlaň.“

Potkaly se u maličké a trávou zarostlé autobusové zastávky. Věděly už z mailové korespondence, že budou tři, svá jména ani tváře ovšem neznaly. Když se tu ale takhle setkaly s bágly na zádech, neměly pochyb. Jen ony tři vystoupily z rozkodrcaného autobusu u zastávky Josefov. Pozdravily se spíše očima, na slovní kontakt jim chybělo sebevědomí. Nebo to tak aspoň vypadalo.

Když se vydaly po zaprášené silničce s plánky v ruce směrem ke mlýnu, osmělila se nejmladší z nich. Černovláska Ria.

„Taky jdete k paní scénáristce Maxové, viďte?“

Dámy souhlasně pokývly hlavou a pak si vyměnily i stisky rukou. Plachá Helenka ucukla pokaždé pohledem, když se představovala, hřmotná Alžběta zase všem svírala ruku jako ve svěráku. Až to zabolelo. Když si pak Ria svou dlaň prohlédla, měla z ní bílou, jakoby odkrvenou a neživou rybí ploutvičku. Alžběta se svým metrem devadesát a robustní, humpoláckou postavou brzy převzala velení a vedla je podle mapky lesní cestou podél potoka k cíli. Scénáristka jim psala, že zhruba třicet metrů od aleje topolů uvidí staré stavení a teprve pár desítek metrů za ním menší mlýn. To přídavné jméno ale vůbec nevystihovalo krásnou kamennou stavbu s dřevěnými mlýnskými lopatami, která se jim vyloupla před očima. Dvůr, osazený popínavými růžemi, ohromoval svou jemnou a voňavou krásou. Všechno tu působilo přirozeně a zeleně: staré a mechem obrostlé chodníčky, letité keramické květináče s muškáty, dokonce i starý dvoukolák tu zarůstal břečťanem, který se po něm plazil. Jen bazén v rohu toho dvora sem jaksi nezapadal, vypadal stejně nepatřičně jako plastová kostka z Lega mezi dřevěnou dětskou stavebnicí. Neladil, ale působil lákavě. Zvlášť v tom vedru.

Zatímco Helenka se belhala po dvoře a Alžběta už halasně tloukla na dveře stavení, Ria se vysvlékla do kalhotek a ladnou šipkou rozrazila hladinu. Tuhle chladivou vzpruhu už opravdu potřebovala.

Leona Maxová měla v hlavě plán. Úžasný. Tajila ho před konkurencí a také před médii, která ji někdy až nevkusně pronásledovala. Nikdy nerozuměla tomu, proč by měla scénáristka někoho zajímat, a nevěřícně kroutila hlavou, když se novináři oháněli zaklínadlem naše čtenáře by zajímalo… Poslední dobou plnila první stránky novin skoro jako Iveta Bartošová. Sama sebe se vždycky ptala: copak někoho zajímám? Já? Ženská, která vymýšlí filmové příběhy? Je to přeci kdosi za oponou, napíše scénář, vdechne mu život a pak ho pošle po vodě pryč, ať se s ním trápí ostatní. Herci, režiséři, kameramani, kostymérky a maskérky, paní s klapkou, lidi z píár oddělení i kritici.

Novináři ji ale obvykle pronásledovali pokaždé, když se objevila ve společnosti. Vysloužila si od nich, pro podobnost s poslední egyptskou královnou, přezdívku Kleopatra. Jenže tohle jméno jí přisoudili spíš jako surovou návnadu než jako milou lichotku nebo poklonu. Vadilo jí, jak jí neustále předhazují nějaké avantýry s muži nebo přisuzují lesbickou orientaci. Copak je něco divného na tom, že ženská po čtyřicítce žije jen s mámou a kocourem? Čím je tak provokuje? Zajímá se snad ona o jejich životy? S kým večer souloží, kam jedou na dovolenou, kolik mají dětí a komu zahýbají? I mámě vadilo, že jim tak lezou do soukromí, a občas pofňukávala, když si v bulváru přečetla, že scénáristka Leona Maxová zvaná Kleopatra miluje mladé ženy nebo naopak staré muže, že je vegetariánka, skrytá rasistka, paranoička, zhulená alkoholička, frigidní volnomyšlenkářka, namyšlená kreatura, bláznivá ochránkyně zvířat nebo bezcitná kariéristka.

Nic z toho nebyla pravda. A kdo ji znal, ten to věděl.

Jenže tyhle tři ženy, které naproti ní seděly a žmoulaly v puse jejich první společnou snídani, o ní nevěděly nic. Respektive jen to, co jim naservírovala média – takže jakýsi zkreslený a nepravdivý patvar, který neměl s Leoninou uměleckou duší nic společného. Přijely včera navečer a moc toho spolu nenapovídaly. Byly utahané, a tak si jen zobly něco málo z připravených talířků, ochutnaly koblihy Lojzinky Rezkové, vybalily si věci a odporoučely se do nadýchaných pruhovaných peřin, do vůně mateřídoušky, kterou Leonina matka přidávala do prádla. Prý jí to připomínalo její vesnický domov.

V osm ráno už se ženy, zahalené do županů, couraly po mlýně. Na záchod, do koupelny… a nakonec dorazily do kuchyně, kam je přitáhla vůně čerstvě umleté kávy a rohlíků, rozpečených v troubě. Způsobně zasedly za stůl, jedly, pily a rozpačitě po sobě pokukovaly. I Leona si je měřila zúženým pohledem a skrz přivřené oči odhadovala jejich nátury.

Nejvíc ji zaujala Ria. Ta nešla přehlédnout. Mohlo jí být něco přes dvacet a rozhodně patřila k holkám, kterým chlapi padali k nohám. Byla zajímavá a netuctová. Hezká, tmavá, snědá, modrooká, se živým výrazem ve tváři, plnými rty a postavou s ideálními mírami. Vysoká, štíhlá, s většími ňadry, úzkým pasem a naducanějšími boky. Kdysi Leona četla, že právě tohle muži na ženách zbožňují – takovéhle boky jsou pro ně symbolem plodnosti a ženské smyslnosti. Zkrátka „madla lásky, akorát tak na přidržení“… Ria si byla svých předností evidentně vědoma, ale nepůsobila dojmem bestie, která kosí staroušky, jimž zatemňuje rozum, vysává mozek a nakonec se zmocňuje jejich peněz.

Pak tady byla Helenka. Ženská asi tak v Leonině věku, hubeňoučká, trochu seschlá, plachá, bojácná, věčně se bázlivě otáčející ke dveřím, tak trochu mdlá a stydlivá, s nakyslým, ukřivděným obličejem.

A nakonec Alžběta. Bába jak kyrysar, něco od pětačtyřicítky nahoru, ale věk se dal těžko odhadnout, mohla mít na krku klidně i šedesátku. Břicho jí viselo nad krátkými kalhotami, oteklá lýtka šoupala o sebe, ačkoliv měla nohy spíše do x, sandály měla tak zařezané do nártů, div že ozdobné přezky nepraskly. Nedala se jí ale upřít veselost, přirozená rozšafnost a snad i dobráctví, které jí koukalo z černých očí. A taky měla hezkou, jemnou pleť a bohaté vlasy, stažené do ohonu. Kdyby trochu zhubla z té matrónské postavy, určitě by prokoukla, napadlo Leonu. A líp by se jí dýchalo. Včera, když přišly všechny tři z autobusové zastávky, byla právě ona nejvíc splavená, upocená a rudá. Stěžovala si, že má srdce až v krku.

„Rády bychom znaly pravidla našeho pobytu tady,“ osmělila se Ria.

Má pravdu, říkala si Leona, tohle mělo zaznít z mojí pusy už na úvod – a místo toho tady okouním a přeměřuji si své hosty jako rybky v akváriu. Máma se asi nemýlila, když občas říkala: „Leonko, ty nežiješ, ty lítáš ve svých příbězích. Mimo sebe, za hranicí reality.“ Tak tomu bylo i teď. Tak moc přemýšlela nad svými hosty, až zapomněla na ně samotné. Vystřelila ze svého křesílka, každé dolila trochu kávy do šálku a donesla pomněnkovou cukřenku.

„Dneska si dáme oddech. Sluníčko, bazén, procházka, pohoda... Ale žádné řeči o vaší minulosti, to musí zůstat tabu. Pak bude mít každá z vás svůj den. Od rána do večera. Chci vás poznat jednotlivě, takže celý den bude ve vaší režii. Dám vám peníze na nákup, vy nám uvaříte a budete mluvit o sobě. Ostatní ženy vám mohou dávat otázky a já si budu všechno zapisovat do počítače. To víte, už mám svůj věk a všechno si nepamatuju,“ řekla trochu odlehčeně a ženy se zasmály. A aby je trochu navnadila a uvolnila, nabídla jim, že dnes bude jejich průvodcem ona. Uvaří jim česnekovou polévku a bramboráky, k tomu přidá mřížkovou buchtu a vanilkový pudink. To bylo po pravdě řečeno taky to jediné, co uměla… O jídlo se u nich doma odjakživa starala jen matka, která byla skvělá hospodyně. Leona občas v kuchyni přicmrndávala a něco okoukala, ale většinou byla ráda, když si zvládla uvařit kávu a stačila vypnout párky těsně před prasknutím.

„Jo, a taky vám budu o sobě vyprávět. Myslím, že z těch bulvárních článků si o mně musíte myslet jen to nejhorší. Většinou na čtenáře vypadnu ze stránek jako nějaká zrůda.“

Řekla to tak trochu hořce, což její návštěvnice odradilo od toho, aby se usmály. Otázky jim to ale ze rtů nevzalo. Koneckonců jim sama nabídla, že se otevře.

Jakmile se dala do škrábání brambor, přisedla si k ní Ria. Napnula k ní zvědavé kočičí oči a uhodila první otázkou:

„Jste vážně na holky, Leono?“

Škrabka jí málem vyletěla z ruky.

„Ne!“ zakřičela. A potom ještě třikrát: „Ne, ne, ne!“ Pak se uklidnila a pokračovala: „Když už novináři nevědí, o čem by psali, začnou spekulovat. To je u nás jakoby dovoleno, napíšou, že to řekla kolegyně nebo blízká kamarádka, popřípadě anonymní zdroj. Ale je to hloupost, nikdy jsem s žádnou ženou vztah neměla. Ani citový, ani fyzický. Vážně ne! Nemohla bych se přivádět k orgasmu… s holkou.“

Ria zúžila oči ještě víc, povytáhla bradu a podsunula spodní ret pod vrchní.

„Ale nikdy jste se nevdala, že?“

To nemohla popřít. Opravdu nikdy nezatoužila stát se něčí manželkou, povít jedno nebo dvě děti a žít normální rodinný život. Byla dcerou své matky, nikdy si nepřála být manželkou muže. Vařit mu, prát, žehlit, peskovat neposedné děti, trávit večery u televizních seriálů a počítat společné peníze. Tohle prostě nebyl její svět. Dávala tím ale do ruky zbraň svým protivníkům. Mohla si sama za to, že ji pak tím klackem srazili na zem a tam nad ní s hurónským pokřikem tančili. Možná že kdyby si tehdy vzala spolužáka Dušana, bylo by to lepší. Sice by se tak jako tak rozvedli, ale s nálepkou ženy, které prostě jen nevyšlo manželství, by se jí žilo snáz. Hlavně by jí nikdo nepodsouval, že je lesba.

„Ale nějaké muže jste v životě měla, ne?“ pípla vedle ní nesměle Helena. To zapřít nemohla – a ani nechtěla.

„No jasně, jsem normální zdravá ženská. Ale žádný chlap nestál za mou svobodu. Možná jen jeden, ale ten mě nakonec stejně zklamal.“

Ria si zapálila cigaretu, vyšla na dvůr a pokřikovala na ni skrz otevřené francouzské okno na verandě:

„Tak nám o něm něco řekněte!“

Leona si dlouze povzdechla. Nebyla zvyklá svěřovat se nikomu, mnohdy ani matce neřekla všechno. Bylo jí proti srsti, otevřít se tady naplno před cizími lidmi. Jenže ona na jejich zpovědi taky čeká, bez jejich upřímnosti by jen stěží napsala scénář k filmu o dětech alkoholiků. A chtěla-li od nich otevřenost, musela ji také nabídnout.

Naloupala česnek, naklepla dvě vajíčka a našla v kredenci pytlík s kořením. S majoránkou, kmínem a bazalkou. Teprve pak začala:

„Jmenoval se Dušan Duliak a studoval se mnou na vysoké škole. Milovala jsem ho, ale po roce mě vyměnil za mou spolužačku. Byl to vlastně takový sukničkář, ale mně strašně imponoval. Nikdy jsem se s ním nenudila, krásně zpíval a hrál na kytaru, psal nádherné verše a uměl jimi každou holku pobláznit. Když mě nechal, dlouho jsem si myslela, že už žádného dalšího kluka nebudu mít tak živočišně ráda…“

„A měla?“ křikla do útrob místnosti Ria a Alžběta se u toho bůhvíproč pobaveně zařehtala.

Musela se nad tou otázkou dlouze zamyslet.

„Vlastně ne, neměla. I když jsem si ještě pár románků oddýchala. Teď mám taky přítele, je o deset let mladší, ženatý a… má dítě. Mám ho sice ráda, ale už to není takové to poblouznění jako ve dvaceti letech,“ přiznala. Poblouznění ne, říkala si v duchu, ale rajc jo! Libůstku, kterou si s Kryštofem v posteli dopřávali a díky níž ji přitahoval víc než jiní chlapi, jim ale neprozradila. Nebyla si jistá, že by ji pochopily, asi by je spíš svým přiznáním vyděsila nebo znechutila. Tohle bylo jen jejich – rozhodně ne pro cizí oči nebo uši. Jak by jim měla říct třeba to, že naposledy mu právě v tomhle pokoji hrála v černém negližé Moniku Lewinskou? A jak by vnímaly, že si tu „aférku s Clintonem“ fakt parádně užila?

Helenka si dala ruku před pusu a Leonu její gesto zahanbilo. Brala to jako jasný úlek nad tím, že se tahá s chlápkem od rodiny, který je navíc podle ní ještě cucák – a navrch tomu všemu krade děcku tátu… I máma jí často tloukla do hlavy, že ji za to budou lidi hanět a odsuzovat, až tenhle poměr praskne. A už to bylo tady! Chtěla speciálně Helence vysvětlit, že její přítel žije v nefunkčním manželství, ale byla by to zbytečná obhajoba. Když se totiž k Hele přiblížila, došlo jí, proč si tak chvatně dala dlaň před rty. Chyběl jí jeden zub dole a jeden nahoře, navíc ty zbylé měla nepěkné – šedivé a křivé. Viditelně se za ten svůj handicap styděla, a když chtěla mluvit, dávala si před pusu ruku jako štít.

„A netoužila jste mít děti? Třeba jen kvůli tomu by vám nějaký mužský stál za to… Já mám syna a bez něj bych nedokázala být šťastná. A jeho tátu vezmi čert, důležité je dítě,“ dostala ze sebe Hela. Tak dlouhou myšlenku od ní Leona nečekala a navíc ji napadlo, že ji možná jenom hloupě podceňuje. Působí sice jako sociálně a mentálně slabší člověk, to ale přece neznamená, že je blbá. A její otázka byla na místě.

„Ne, po dětech jsem nikdy netoužila. Nebo… Vlastně jen tehdy, když mě pobláznil Dušan. Ale to jsem byla ještě hloupá holka, takže bych se o děcko stejně nepostarala. A později jsem už nikdy o dítěti neuvažovala. Ne každá žena má do genů vloženou touhu po rozmnožování – jenže naše společnost na takové ženy pohlíží s despektem a vidí v nich jen kariéristky nebo sobecké mrchy.“

Najednou se zalekla té vlastní obhajoby. Má ji zapotřebí? Copak se musí hájit? Je něco divného na tom, že odmítala propůjčit své tělo milionům spermií, těch mrskajících se bičíků, které by se chtěly uhnízdit v jejím vajíčku? Že jim nedopřála těch dvacet centimetrů cesty a pětačtyřicet minut slávy? No a? Prostě nikdy netoužila po tom, nechat v sobě žít malého tvora, který by v ní rostl, roztahoval se v jejím břiše a pak v jejím životě. Jenže tohle se špatně vysvětlovalo.

Byla ráda, když se po tomhle výslechu ženské sbalily, vyšly si na dvůr a víc se o její milostné eskapády a nedostatek mateřskosti nezajímaly. Přenesly lehátka k bazénu a tam si užívaly červencového sluníčka, které už pěkně připalovalo. Nebe bylo opravdu jako z dětských omalovánek, úplně azurové. Ještě štěstí že starý mlýn vydával ze svých kamenných zdí chlad, který příjemně chladil i ve chvíli, kdy Leona hodila na rozpálenou pánev první bramboráček. Rozvoněl se po celé světnici, a jak se dalo čekat, první se na ochutnávání dostavila boubelatá Alžběta. Nařízla si placku, labužnicky ji strčila do úst a opojeně přivřela oči. „Ještě špetku soli a drceného kmínu, dva stroužky česneku a kávovou lžičku mouky.“

Leona věděla, proč se do kuchyně nikdy nehrne. Beztak sama neumí nic ani ochutit a všechna její jídla připomínají spíše rozvařenou houbičku na nádobí – nemastnou, nechutnou, neslanou. Běta se hned hrnula k míse s těstem a začala ho dolaďovat. Bylo vidět, že je u kredence doma, věděla, kam poslat hrstku a kam jen špetku.

„Víte co, Alžběto? Zítra budete jako první na řadě vy. S vařením i povídáním. Souhlasíte?

Růžolící kypré tváře se souhlasně zatřepaly.

„Tak jo!“

Až dosud Kryštof Kříž netušil, jak může být chlap závislý na ženské. Jeho milenky, které kdy měl, v něm nikdy pocity dušnosti nevzbuzovaly. Žádné žárlivé bušení srdce, nervózní šlukování, okousané nehty, nezodpovězené otázky – nic z toho neznal. Ani jeho žena Ester v něm nedokázala vykřesat pálení na hrudi. Přitom měl až dosud samá mladá a milá koťátka. A teď, když se zblbnul do postarší kočky, se v něm teprve probudily jakési přízemní kocouří pudy. Šílel by, kdyby zjistil, že si to Leona rozdává s jiným kocourem. Rozdrápal by mu kožich.

Byl celý říčný z toho, když mu Lea řekla, že pojede se třemi neznámými ženami na chalupu, kde je bude zpovídat pro svůj nový film. Vůbec jí to nevěřil. Místo toho se mu pod víčky promítlo Leonino tělo ve všech milostných polohách a pózách – jenže místo něj ji obšťastňoval prošedivělý chlapík, který v jeho představách vypadal jako Kevin Costner. Úplně ho za to nenáviděl. Nespravedlivě, ale opravdově.

Když Kryštof Lee nabídl, že na josefovský mlýn pojede s ní a bude tichým společníkem toho babského dýchánku, vysmála se mu. Doslova řekla, že by tam byl nepříjemným, rušivým elementem. Vetřelcem. Proč asi ho tak zrazovala? Měla snad důvod něco tajit? Tyhle otázky ho dusily k zalknutí, bodaly a drásaly.

Došlukl poslední kousek cigára, seběhl po schodech dolů a vyskočil před dům. Venku bylo jako v prádelně.

Nastartoval svého peugeota a vydal se na cestu. Do kufru si přihodil spacák, deku, baterku, balík citronových vod, šest litrů vína a jídlo aspoň na dva dny. A samozřejmě dalekohled, díky kterému bude mít ze své pozorovatelny mlýn jako na dlani. Bránil se pocitu, že se chová jako blázen – jen se sám před sebou ospravedlňoval, že chce mít jasno, jestli není pro Leonu zajíčkem, který má místo uší parohy.

Plácek, schovaný mezi stromy a křovisky, byl pro jeho plán ideální. Mohl se odtud dívat na chalupu, aniž by si ho kdo všiml a aniž by tu umřel na přehřátí organismu. Zamnul si dlaně a začal popíjet příjemně vychlazené víno. Vedro ve spojení s alkoholem na něho sice mělo neblahý vliv, ale zase mu lépe umožňovalo zvládat situaci, do které se dostal poprvé v životě. Připadal si sám před sebou potupený a ponížený – jako nějaký ubohý voyeur nebo žárlivý chudák se zmrzačeným egem.

Vzal dalekohled a zkontroloval situaci. Kolem mlýna se motaly jen čtyři ženské. Lea a další tři – dvě postarší dámy a jedna mladá, hezká holka. Pozoroval je a bavil se. Střídavě vybíhaly z mlýna ven a dovnitř, povalovaly se na dece u vody, někdy se osvěžily v bazénku, u zahradního stolu jedly a dokonce si po obědě daly partičku karet. Navečer vytáhly badmintonové rakety a začaly se strefovat do míčku, který jim pořád unikal kamsi do křoví – zvlášť zajímavě vypadala hra obézní ženy, která se mohla upachtit, jak se snažila aspoň se strefit. Po pěti minutách byla na infarkt, ale to už Leona otevírala dvířka do sklepení, kde měla zásoby vína, takže se dalo čekat, že holky co nevidět vymění rakety za číše a pěkně se zmrskají.

Taky Kryštof poctivě upíjel svůj tramín – a to tak dlouho, než se nad jeho hlavou snesla tma, která ho donutila zalézt do auta, sklopit sedadla a hodit na sebe teplou deku. I když přes den bylo vedro k zalknutí, s večerem přicházel chlad. Alkohol ho naštěstí rychle uspal, jenže sny ho zastihly nepřipraveného. Viděl, jak se Leona Costnerovi nastavuje, jak se směje, roztahuje mu nohy i pusu, nabízí se mu. Jak se jeho Kleopatra sklání k tomu hajzlovi a svou dlaní, tou malou, něžnou dlaní mu přejíždí po…

Probudil se úplně říčný, prvních pár vteřin ani netušil, kde se ocitl a proč. Díval se na sebe do zpětného zrcátka a usilovně si třel čelo. Pak se do něho plácl a v hlavě se mu rozsvítilo. Sáhl na zadní sedadlo a nahmatal dalekohled, zavěsil si ho na krk a vystřelil z auta. Nadechl se nového dne a úklonem pozdravil slunce, které se právě objevilo na obzoru.

Když se pak podíval do dálky, uviděl zase tu macatou dámu, jak vyběhla v květovaném županu na dvůr, zalévala kytky a cosi rvala na bylinkovém záhonu.

Na hodinkách měl šest hodin a osm minut – a to znamenalo, že Leona je ještě zachumlaná v pelíšku, leží ve své poloze na boku, nohu má hozenou přes nohu, úzkou štěrbinku mírně vyšpulenou dozadu. Co by dal za to, kdyby se k ní teď mohl šikovně vtulit pod peřinu, stisknout její pevné boky, pěkně si ji nastavit a pak se vnutit dovnitř! Třeba v masce odvážného rytíře dona Quijota, zatímco ona by mu hrála překvapenou venkovanku Aldonzu Lorenzovou. Ani dýchat nemohl, jak si to plasticky představoval.

Od šesti hodin už byla Alžběta na nohou. Moc jí záleželo na tom, aby svým spolunocležnicím nachystala výborné jídlo. Snídaně jsou nejdůležitější, říkávala Alžbětina matka, když se jednou za čas probrala z alkoholového kómatu a chtěla na pár hodin být za milující mámu. Ať byla ale jakákoliv, Běta si právě teď bolestně uvědomila, že o ní dnes bude vyprávět – a příběh to rozhodně nebude veselý. Kdyby mohla, nejraději by své dětství vymazala z paměti a začala svůj život vnímat až od osmnácti let, kdy poznala svého Tondu. Muže, který pro ni neudělal nic víc, než že ji naučil žít normálně. Lidsky. A hezky. Jen díky němu a jeho rodině dokázala být v životě spokojená.

„Ty už jsi vzhůru?“ podivila se Ria, která po ní vstala jako první. Přišla dolů do světnice jen tak, v průhledné noční košilce, zpod které jí koukala prsa a svítil bílý zadek. Kdyby takhle přišla oblečená moje dcera, říkala si Běta, dala bych jí zleva a zprava jednu. Nedovolila bych jí, aby vypadala jako vilná barová tanečnice na lovu. Fuj! Ria jí moc neseděla, ale koneckonců tady v Josefově nebyla kvůli ní ani kvůli Heleně, ale kvůli paní scénáristce. Té si vážila. Milovala všechny její filmy, zpaměti by mohla jejich názvy oddrmolit. A taky některé hlášky. Rozuměla jejímu humoru a obdivovala Leonin moudrý životní nadhled, který z filmů cítila.

„Bublanina?“ ohrnula Ria nos a poškrábala se na stehně. „Tu nejím.“

Nemusíš, řekla si v duchu Alžběta, ale nahlas neřekla nic. Když nechce, ať si dá ke snídani třeba kopřivy, těch je za mlýnem u potoka víc než dost. Hned ráno si tam pro ně zaběhla, aby je mohla hodit do hrnce a pěkně povařit. Přidala k nim i několik lístků meduňky lékařské, díky které bude mít čaj chuť po mandarinkách, a pak nálev zjemnila malou lžičkou medu. Tušila, že i nad tímhle se Ria ošklíbne, ale Běta vařila nálev hlavně kvůli Leoně. Všimla si včera, že hltá jednu kávu za druhou, jako by nevěděla, jak moc si ubližuje. Pokud v tom bude pokračovat, říkala si, hrozí jí riziko rakoviny močového měchýře nebo tlustého střeva. Navíc se jí snižuje vstřebávání železa, vápníku a vitamínu B. Není divu, že pak v noci nemůže spát a bloumá po mlýně, až do tří do rána slyšela její kroky. A taky jí neušlo, že bere léky na spaní. „Zbytečně se cpete dryáky, když vám můžou pomoct bylinky,“ domlouvala jí včera. Byla si jistá, že kopřivový čaj jí uleví od neduhů. Dvaadvacet let pracovala na interně jako uklízečka a leccos za tu dobu vyslechla.

Když vstala Helenka, měla už Běta i prostřeno. Ustrašené chudince sice nechutnal čaj ani bublanina, ale ani nedutala, přehazovala si v puse jídlo zleva doprava a poctivě ho žmoulala. S tou vymlácenou pusou má určitě problém se najíst, napadlo Alžbětu a zpětně se pochválila, že ráno upustila od záměru udělat ke snídani topinky s česnekem.

Leona vstávala až o půl desáté. To už se polonahá Ria válela u bazénu, Helenka utírala venkovní parapety u oken a Alžběta kňourala, že v místním konzumu nesehnala nic lepšího, než mražený špenát, šunku, sýr, vajíčka a knedlík. Tak se chtěla před ženskými vytáhnout se svým obědem – a nakonec jim musí uklohnit jídlo, které zvládala udělat mladším sourozencům už v osmi letech.

„Nejsme tady kvůli jídlu, ale kvůli vyprávění,“ utřela ji Ria, která se do chalupy vracela s kapkami vody po celém těle. Zabalila se do velké osušky, která by Alžbětě sotva stačila na zakrytí ňader, na nohy si dala huňaté ponožky a na nos posadila sluneční brýle, ačkoli v domě paprsky rozhodně nepálily. Sedla si ke stolu, nalila do hrnku vodu a hodila do ní hrstku fialových hlaviček z hluchavky, které posbírala na dvorku. Běta si nemohla pomoct, ale zdálo se jí, že tahle holka dělá všechno jenom jako. Na efekt – aby vypadala důležitěji než ostatní. Helena pořád upíjela kopřivový čaj a Leona do sebe navzdory všemu varování vpravovala silného turka. Zapnula notebook a oči upřela na Bětu, která právě vložila do hrnce dva zamražené obdélníky špenátu a podlila je mlékem. Pochopila, že teď musí hrát hlavní roli a vyprávět. Věděla, že zatímco si bude paní scénáristka psát, ženy jí mohou pokládat jakékoliv otázky. Všechno, co je zajímá. Taková byla pravidla.

„Podívejte, Alžběto, pokud vám nějaký dotaz nebude po chuti, můžete v odpovědi uhnout. Ale nelhat prosím. Tím by tahle zpověď úplně ztratila smysl,“ zdůrazňovala Leona.

Kývla. S tím, že konečně někomu převypráví svůj osud, sem koneckonců šla. Ani Tondovi vlastně všechno neřekla, nechtěl nikdy foukat její bolístky, jen ji toužil tahat nahoru z toho bahna, do kterého zabředla, sotva se otřepala z plodové vody. Může tohle ona své matce někdy odpustit?

„Když jsem se narodila, mojí mámě bylo patnáct let. Patnáct! Ještě vlastně chodila na základní školu, kterou dokroutila s devítiměsíčním břichem. Šla se učit švadlenou a o mě se starala babička. Byla vdova a výchovu své nejmladší dcery prostě nějak nezvládla. Jméno táty máma neznala, takže kolonku ,otec‘ mám v rodném listě proškrtnutou. Babičku to trápilo, ale matku rozhodně ne. Postupně nosila domů děti jako koťata, bez zodpovědnosti, bez vyplněné kolonky ,otec‘, prostě… jen tak! Mám pět mladších sourozenců, ale ani jeden nepoznal svého tatínka. To ale neznamená, že se nám chlapi doma nestřídali. Matka občas nějakého chudáka ulovila v putyce, někdy u nás zůstal půl roku, jindy týden, nebo třeba jenom jednu noc. Babička ztrácela sílu bojovat s dcerou – a my jsme neměli chuť utápět se v jejich hořkostech. Byla alkoholička, několikrát neúspěšně léčená a navíc přesvědčená, že nepije víc než průměrná ženská. My, děti, jsme ji vždycky zajímaly jen tehdy, když ji nakopl některý z jejích šamstrů a ona se potřebovala u někoho vybrečet. Žral jí to akorát Jindříšek, který se narodil tři roky po mně, a to tak maximálně do deseti let. Nikdy nikde nepracovala, nebýt babičky, tak by nás rozestrkali do dětských domovů. Ještě že ji jsme měli, ona nám předala do života všechno dobré. I tak jsme ale živořili, ze svého důchodu živila pět dětí, občas nám sice vypomohli tety a strýcové, ale i tak jsme mezi ostatními dětmi z vesnice byly nejchudší. Mámu to ale nepálilo, ji vlastně nepálilo vůbec nic. Její život, to byla místní hospoda, pivo, pálenka, zelená, vodka a rum. Chlapi, harmonika, karty a půlnoční tanec na stole. Ve čtyřiceti z ní byla absolutní troska, která k životu potřebovala jen dva tělesné otvory. Ten spodní jí sloužil k tomu, aby mohla alkoholem prolít ten vrchní.“

Ria ohrnula nos. „To bylo hnusné přirovnání, Alžběto. Jak můžeš takhle nevkusně mluvit o své vlastní matce?“ vyštěkla na ni. Helenka se poplašeně podívala po Leoně, ale ta si nerušeně psala. Nebála se jako Hela, že by tu mohla propuknout nějaká hádka, možná by ji i přivítala, potřebovala z těch tří vyždímat emoce. Vycucat je jako citron. Navíc byla příjemně překvapená tím, jaká je Běta výborná vypravěčka, a hned se okřikla, že ji možná hloupě podceňovala jen proto, že se živí jako uklízečka.

„Já nevím, jak ty, Rio, ale pro mne matka neměla žádnou hodnotu. Hadr nacucaný lihem to byl, nic víc! Víš, jak já se za ni styděla, když mě pro ni babička poslala s dvoukolákem a já ji pak přes celou náves vezla opilou domů? Víš, kolik poznámek jsem si vyslechla od dětí ve škole? A od dospělých? Kolik posměšků jsem musela unést? Stahovala jsi někdy svou matku nahou a mrtvou z cizího chlápka? Ne? Tak mlč, Rio!“

Ria si otřepala mokré vlasy a začala si je klidně vysoušet ručníkem. Jako by tady před chvílí kvůli její poznámce nehoustla atmosféra, jako by tu nezpůsobila třepotavé dusno. Alžbětě nemohlo ujít, že se z té přestřelky chudinka Helenka celá klepe, ruce si škrábe, jako kdyby ji svědily, a brada jí lítá nahoru dolů. Odskočila od kuchyňské linky ke stolečku s termoskou a přelila jí do hrníčku trošku čaje. Vděčně mrkla a pohladila Bětku po ruce, protože říct „děkuju“ jí rozklepaná brada nedovolila.

Ria ale měla chuť prudit, to bylo jasné. Hodila si do pusy žvýkačku a začala provokovat:

„Snad nejsi tak stará, že by za tvého dětství nebyl jakýsi sociální systém. Babička na vás musela brát peníze, přídavky a tak. Nemuseli jste žít nuzně,“ poučila ji.

Kdyby Alžběta mohla, praštila by ji po hlavě pánvičkou, do které právě hodila hrstku nasekané cibulky. Nebo by jí vyšplíchla do toho jejího dokonalého ksichtu horký omastek, který si přichystala na volská oka. Když si vzpomněla na babičku, oči se jí orosily slzami, nechtěla tu ale způsobit rozpaky, takže se snažila pláč vtáhnout dovnitř. Neúspěšně.

„Ty brečíš?“ dostala ze sebe Helenka a hned vstala od stolu, aby jí svou účast dala najevo alespoň přátelským objetím. Jak byla malá a drobná, vtulila se jí do náruče jako děcko.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utopená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.