Jaroslav Havlíček

Jaroslav Havlíček vystudoval reálku v Jičíně (maturoval 1913). Poté (1914) absolvoval abiturientský kurs obchodní akademie Chrudim a začal studovat na ČVUT v Praze. Roku 1915 byl jako jednoroční dobrovolník odveden do první světové války, zúčastnil se bojů v Rusku, v Itálii a v roce 1919 na Slovensku. V roce 1919 začal pracovat jako úředník v Živnostenské bance v Praze [1] a při zaměstnání úspěšně dostudoval vysokou školu. V roce 1921 se oženil s Marií Krausovou. Přátelil se s Antalem Staškem. Jeho synem byl Zbyněk Havlíček. Zemřel z fyzického vyčerpání v důsledku zánětu mozkových blan.

Synáček

Baladicky laděná psychologická novela rozvíjí příběh statkářského synka, posměšně zvaného Synáček, zprvu výtržníka a povaleče, později samotářského misantropa a posléze podnikavého hospodáře a průmyslníka, jemuž se manželství stává hybnou silou žití a jenž po smrti ženy nenachází smysl života a vyčleňuje se z lidského kolektivu.

Jaroslav Havlíček

Synáček

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-17-7

I.

Mladý Skála zdědil po otcově smrti pěkný statek nad městečkem, a k tomu ještě lom, který zásoboval štěrkem silnice celého okresu. Neměl bratří ani sester, s nikým se nemusil dělit, vesele užíval svých peněz a své volnosti, aniž mu v tom matka, statná selka, překypující energií, nějak bránila. Anna Drábková byla jedinou dcerou z cihelny, jedinou proto, že jí všichni sourozenci zemřeli, peněz tam bylo také habaděj, notně se jimi však skrblilo. Její matka byla rovněž vdova, s energií poněkud utajenou, ale tím účinnější - o nějaké veselosti nebo volnosti se u ní nedalo vůbec mluvit. Skála byl pyšný a výbojný chlapík, který si potrpěl na úpravnost, to se o Anně také nemohlo říci, ta byla, chudinka, jako pometlo a pořád umouněná a rozcuchaná. Jak by ne, matka ji honila z práce do práce od rána do večera. Pak ovšem není divu, že se dávaly hlavy dohromady a od úst k ústům šla všelijaká ponurá proroctví, když začal Antonín Skála zčistajasna chodit předlouhou cestou od statku k cihelně, z jednoho konce městečka na druhý. Jenže jaképak kroucení hlavami a jaképak předpovědi, obě matky-vdovy známosti přály, snad k ní dokonce samy daly podnět, kdožpak ví -inu, tak už to je na světě, kdo má hodně, touží mít ještě víc. Než se kdo nadál, byla svatba.

Však se také tentokrát žádná ze zlých předpovědí nesplnila, totiž nesplnily se v tom smyslu, jak byly roztrušovány. Nedošlo k nevěře, nedošlo k svárům a k rozvodu, přece jen však přiklusalo neštěstí, jenže z jiné strany, než bylo očekáváno. Jednoho dne si veselý mladý Skála cestou z hospody trochu popletl směr, a ráno ho našli pod jeho vlastním lomem s rozbitou lebkou. A tak se stalo, že se Toník Skálů narodil jako pohrobek za několik týdnů po pohřbu svého otce a že byl vychován jen samými ženami, což mělo, rozumí se, značný vliv na jeho povahu. Energické babičky i neenergická matka ho rozmazlovaly, každá po svém. Vyrůstal v bujného a sobeckého klacka, v kterém bylo ke všemu pochlebníky a čeledí živeno vědomí, že se jednou stane neomezeným pánem dvojího bohatství.

Bílý přízemní domek u cihelny byl vlastně také tak trochu selským stavením. Na dvoře se procházely slepice, krůty a perličky, v chlévě chrochtal vepř, u boudy zíval na řetěze starý neškodný pes, na dlaždicích síně bylo vždy hojnost nášlapků červeného bláta a slepičího trusu. Hlavní slovo tu ovšem vedla babička Drábková, Toníkova matka tu byla čímsi jako služkou. Vlastně byla až poslední v řadě, protože děvečka Amálka byla mnohem starší a musilo se s ní počítat, také na ni bylo mnohem větší spolehnutí. Po pravé straně síně byla prostranná, vzorně čistá kuchyň, po levé dva po pansku zařízené pokoje. V prvním z nich spali všichni tři, babička, Anna Skálová i Toník. Svět cihelny byl od domu oddělen zchátralým tyčkovým plotem, který dosud stál jen proto, že si nikdo nedal práci s tím, aby jej vyvrátil, rozštípal a spálil.

Rozježděným úvozem chodili podle tohoto plotu do práce cihláři. V domě neměli co pohledávat, babička Drábková věděla vždycky sama, kdy a čeho je zapotřebí, přes tu chvíli si uvázala pod bradou černý vdovský šátek, odznak své moci, a odběhla do cihelny zadem kolem záchodu a kurníků. Někdy se vrátila dopálená a červená jako kokeš, mlátila vším, co vzala do ruky. Amálka se usmívala a říkala Toníkovi nahlas, jako by tu ani babičky nebylo: „Tam zas bylo boží dopuštění! Panenko Maria, tam bylo dopuštění!" Babička byla ostatně na svou vzteklost hrda, pranic jí nevadilo, že se před ní o této vlastnosti mluví.

Byla to zvláštní babička, zamračená a nevlídná, nuzně vypadající babička, potkat ji cizí, nabídl by jí almužnu. Amálka neměla nikdy tak ošumělou sukni, tak spravovanou zástěru, nebyla by vzala na nohy takové rozbité mužské křápy, perka, která tu zbyla ještě z dědečkových časů. Ruce měla drsné a hnědé jako cihlářská hlína, nos tenký, dlouhý a červený, neustále měla rýmu, ale to byla také její jediná nemoc, jinak byla zdráva jako buk, či spíše jako sukovaté, tvrdé a vyschlé poleno. Ani s Toníkem se nedorozumívala úsměvy. Milovala ho, to ano, a rozmazlovala ho, ovšem, nikoli však hýčkáním a hlazením nebo vyprávěním pohádek, nýbrž plněním všech jeho vyřčených i nevyřčených přání. Bůhví jak to ta babička dělala, že byla vždycky na místě, když Toník po něčem zatoužil. Matka se s ním hrdlila, ne z lakoty, ale protože neměla žádných práv, neodvažovala se cokoli koupit, cokoli zařídit. Babička se jen tak mihla kolem, zaslechla -neslibovala, netěšila, ale druhý den to Toník měl, ať již to byla šavle, čáka nebo houpací kůň, kuše z šindele nebo indiánský štít. Houpací kůň se našel na půdě, šavle a čáka se koupily, kuši a štít vyrobili cihláři. Toník měl totiž ve svém útlém věku ponejvíce válečné sny. Když se to tak vezme, babička byla štědrá k Toníkovi jen proto, že znala ten jediný způsob, jak si získat jeho srdce. Triumfovala tak nad vlastní dcerou, jíž pohrdala a již pronásledovala podivnou a nepochopitelnou záští.

Ach, ta Anna Skálová! Byla, jako by své matce z oka vypadla, tatáž vychrtlost, tatáž snědost a dlouhý červený nos, co měla navíc, to byla pokora, napsaná do všech měkkot vyhlazené tváře. Chudák Anna! Musilo to s ní dopadnout tak, jak to dopadlo, když všechen vzduch kolem ní vydýchala stará Drábková a když se narodila s duší svého otce, který byl lenoch, hlupák a bačkora. Je docela možné, že tvrdost a houževnatost její matky vznikly teprve po zkušenostech manželství, pod tíhou úkolů a odpovědností. Potom se ovšem dcera musila stát obětí téhož zpětného procesu. Nebo spíš byla Toníkova babička ve své podstatě mužem, zotročujícím, jako bývají někdy muži, a její odpor k poddajnosti a bezbrannosti byl jen opovržením k slabšímu pohlaví.

Na kopečku nad cihelnou byl starý hřbitov, na kterém se již dávno nepohřbívalo, kolem hřbitova se táhla bídná cesta od města k lesu, v hlubokém příkopě podle ní tekla a bublala stružka i za nejparnějšího léta. Tam, kde odbočoval úvoz k cihelně, byl ve stráni nad příkopem zasazen kámen s plechovým obrázkem nejsvětější Trojice. Bůh Otec měl na něm modrou sukni, Bůh Syn červený plášť, a nad nimi se vznášela bílá holubička s rozpjatými křídly -Bůh Duch svatý. Tento kámen a babička nakazovaly Toníkovi: ,,Až sem, a dál ne!" V městě bylo nebezpečno, jezdily tam povozy, malý chlapec se mohl snadno dostat pod kola, byla tam spousta cizích dětí, jimž nebylo radno důvěřovat. Na druhou stranu, do polí, byl prostor bez ohraničení, tam bylo všude daleko, na všechny strany dolehl zvučný babiččin hlas, nebylo kam se ztratit. Nikde nebyla řeka, strouha nebo rybník, kam mohou malé děti spadnout a kde se mohou utopit.

Každého jara se sesula u starého hřbitova část stráně do cihlářského úvozu a s balvany se vykutálely z útrob kopce i lebky a hnáty. Když si Toník poprvé přinesl takový podivný nález do stavení, matka vřískala a Amálka se křižovala, ale babička zabalila lidské kosti mlčky do novinového papíru a odnesla je zpátky, někam do houštiny zimostrázového křoví, vroubícího hřbitov. Po jejím návratu si musil Toník důkladně umýt ruce.

Vlastně se ho to ani tuze netklo, takové hrůzy. Nový, živý hřbitov nebyl od cihelny daleko, jen přes jedno úzké pole na druhé straně cihelny. O Dušičkách to bývala hotová iluminace, večer plný vzrušení, když obloha krvavě hořela odleskem tisícerých svic. Za hřbitovní zdí hnily zbytky kytic a věnců, úlomky starých rakví, co se tam Toník nahrabal, v tom strašlivém smetí, zlákán pestrostí stuh a vadnoucího kvítí v naději, že najde něco víc než nějaký zrezivělý hřebík nebo uzel pokrouceného drátu - ovšem aby babička nevěděla! Jeden dobrý význam to pro Toníka mělo, tohle tykání s mrtvými věcmi, nikdy se nebál duchů ani čertů ani strašidel, ač se o to Amálka, která byla někdy zlomyslná, přičiňovala ze všech sil. Její historky na něho nepůsobily, to spíše na matku, která si při nich zbaběle zacpávala uši, ale zakázat je Amálce nesměla, protože babička Drábková se potajmu radovala z jejích muk. Toník, který brzy vystihl situaci, se radoval s ní, hlasitě, bláznivě, s krutostí zdravých a neohrožených - pranic si nedělal z matčiných slz.

Babička Skálová, to byl soupeř v lásce, babička Drábková s ní podle toho zacházela, ale ctila ji, to se musí říci, jako ctila všechny lidi, kteří dovedli trvat na svém a rozmnožovat jmění. Nesměla mít Toníka příliš mnoho, ale její právo na něj nesmělo být zcela pomíjeno. Vlastně byla příprava k návštěvám u babičky Skálové tím nejhorším na světě. To bylo drhnutí, prohlížení krku, uší, to bylo strojení, těsnání do krunýře svátečních šatů, zapínání těžkých knoflíčkových bot! Nikdy se to neobešlo bez breku. Babička Drábková byla k takovým nářkům naprosto nevšímavá, znala je, věděla, že za nimi vězí slepý vztek. Ještě naškrobený límeček s mašlí! Ještě sametovou čapku s červenou chocholkou! Když šla s Toníkem Amálka, nebylo aspoň kázání. S Amálkou si babička rozuměla bez dlouhých slov. Ale když s ním šla matka! „Ne abyste do něho lily kávu horkou jako louh! Ne aby tam lítal jako ďábel za telaty nebo za hříbětem! K večeři budete doma. A pozor na lom!" Lom měl pro babičku Drábkovou význam osudu. Co se stalo jednou, mohlo se stát i podruhé.

Obyčejně se šlo do Skálova statku v sobotu odpoledne, zřídkakdy v neděli. Jen za velmi vzácných příležitostí směl Toník u hoření babičky přespat.

Hoření babička -ano, časem se to vžilo, zrovna tak jako dolení babička, ač to nebylo tak zcela oprávněno. Statek ovšem ležel nad městečkem, nad potokem, na stráni, ale tam v tu stranu se krajina skláněla, cihelna měla docela jistě vyšší polohu. Nu, na tom konečně nezáleží, snad ten titul ospravedlňoval aspoň ten nešťastný lom, který trčel nad statkem jako obrovská, vykotlaná stolička. Z dálky se k němu statek zdál být jakoby přilepen, ale to byl ovšem klam, za ním byla ještě stodola, kde se Toník vozíval na žentouru, pak strmá pěšinka, vroubená lískovými keři, a pak teprve začínal lom. Statek sám vypadal nesmírně pohostinně: travnatý sádek, bílá brána do dvora, stavení se štítem, s vysokou doškovou střechou, s lomenicí, nad kabřincem růžová skleněná koule. Babička vypadala ještě pohostinněji. Tváře s kropenatými ruměnečky jí přetékaly, ruce měla neustále jakoby zamoučené, v chůzi se kolébala, byla malá a tlustá. Ale oči jako ostříž. Jediným pohledem Toníka prozkoumala a zjišťovala nedostatky. „Copak že máš natrženou kapsu? Moc dobře ti to nespravili. A knoflík ti visí -vypadá to, jako by o tebe nedbali. Jsi hubený, málo tě krmí. Pojď, káva je uvařena. Upekla jsem bábovku." Všechny tyhle kritiky si hoření babička směla dovolit, protože byla bohatá. Vůbec se na ně neodmlouvalo, samozřejmě, neprotestovala-li hubatá Amálka, tím spíše neprotestovala snacha Anna. Když Toník vstupoval do veliké selské světnice, odplížila se čeládka, která tam jinak měla domovské právo -taková k němu byla ve statku úcta. Na jednom místě se podlaha trochu houpala, když se stouplo na to prkno, všechny hrnečky v polici vesele zacinkaly. Židle stály kolem stolu připraveny, jako by vyčkávaly. Z kávy se na plotně kouřilo. Bábovka byla nakrojena. Někdy ležel na polici talíř s pláství, jíž prosakoval med. Na podzim byla jablka a hrušky. Švestek stačilo jen si v sádku natřásti. To bývalo někdy bolení! Dolení babička měla aspoň důvod se chmuřit. Také se vzkazovalo, že to či ono se už víckrát nesmí opakovat, ale vzkazy nebyly míněny vážně, nikdy nebyly vyřizovány. Ve Skálově statku, v otcovském statku, by bývalo patrně lépe žíti. Nebylo to osudné nedorozumění, že spadl z lomu tatínek, a ne maminka? Chlévy vydechovaly hutnou vůni -Toníkovi nikdy nepřipadlo, že by to měl být zápach. Kočka se slunila na okně nebo na židli, nebo si olizovala na peci packy, koťata si hrála s jejím ocasem. Babička Drábková nemohla zvířata ani cítit, proto byl chudák Alik neustále přivázán. A cožpak když se zjara zpod pece vyhrnula kůzlata! V sádku stál na osmi nohách včelník a hučel a bzučel a zpíval. Nebe tam bylo modřejší a mléko sladší. Lom, hnědý a starostlivý, v pozadí hlídal jako kulisa, nad ním černý, jehličnatý les. Někdy tam vybuchovaly dynamitové patrony. To pak Toník ostražitě stál a naslouchal. Jedna -dvě -tři - a kamení se kdesi začalo sypat, jako když prší. Nad lomem rostly huňaté modré hadince -půvabné, tak půvabné -, ale Toník tam nahoru nesměl. Ani na svah stráně, kde zrály červené jahody a kvetly šípkové růže. Protože - v tomto bodě se shodla přikázání obou babiček. Pod lomem bylo jedno místo - ne, nebyl to pomník, byl to jen kámen, na něm byl namalován vápnem bílý kříž. Před pěti lety to byla ještě stěna skály. Stříleli a ťukali kladívky jenom okolo, a tak jej vlastně vytesali. Nyní tu stál osaměle uprostřed udusaného prostranství mezi hromádkami štěrku, kolem něho drnčely po úzkých kolejích železné vozíky. Možná že dolení babička byla nábožná, možná že nebyla. Dbala toho, aby Toník před spaním pod vedením své matky odříkával nenáviděné a nudné modlitby, ale sama se jich neúčastnila. Nechodila v neděli do kostela, patrně jen proto, že šetřila své jediné sváteční šaty. Celá její zbožnost záležela v tom, že na svatého Marka, když jarní procesí vyšlo do polí, ozdobila koštětem květin obrázek s nejsvětější Trojicí. To však mohla být pouhá zchytralost, měla také nějaké pole, snad se tak snažila podplatit Pánaboha. Toník měl v ten den stejně jakýsi pocit vlastnické pýchy. „Tohle jsme mu dali!" Myslil babiččin dar obrázku. Drže se oběma rukama planěk chatrného plotu, díval se s výrazem povýšeného mecenáše na pomalý, pokorný průvod se smeknutými klobouky a s korouhvemi, jak se táhne vzhůru podle starého hřbitova. Hoření babička chodila do kostela každou neděli, upjatá do zelené sametové jupky, na hlavě šátek z měňavého hedvábí, v rukou modlitební knížku v kostěných deskách. Po mši se vždycky v domku u cihelny zastavila, širokých sukní byla plná síňka, plná kuchyň. Anna Skálová jí přeuctivě nabízela židli, kterou dřív spěšně otřela cípem zástěry - docela zbytečně, poněvadž v Amálčině království nebylo špíny ani prachu. Její úsluha byla přijímána se samozřejmostí, bez díků, bez pokynutí hlavou - tak se to patřilo, byla to jen hloupá Anna, co s ní. A babičky seděly proti sobě, kdežto Anna rozpačitě stála. Nejdůležitější byl Toník, k tomu se vlastně přišlo. S rukama za zády očekával vážné a pomalé otevření kapsáře - vždycky tam něco pro něj bylo, jablko, hrst křížal, marcipánové bobky. Nebyl mlsný, ale potrpěl si na tyto pozornosti. Dolení babička vyprovázela hoření jen na práh, dál, až na rozcestí nebo až na roh ulice, šla s ní Anna se sklopenou hlavou, celá se tetelící nejistotou a snahou zachovat se. Posmrkávala, drmolila, vrtěla se, chichtala -babička zůstávala důstojná a odměřená. Amálka se těchto obřadností neúčastnila nikdy - nebyl to její obor. Toník nikdy nezastonal. Jeho zdraví bylo babiččinou pýchou, jako by ho byla ona porodila. Když přišel zvenčí s mrazivou osutinou na tvářích, vymáchaný v rose, zpocen po honičce za cizím klukem, za toulavým psem, a Amálka, která věřila v nemoci, se ho pokusila kárat, vztyčila babička vítězoslavně hlavu: „Kdepak! Ten nedostane nic, rýmu ani kašel. Ten je náš, z našeho rodu." Jak to bylo s Annou v těchto věcech, nedalo se říci, byla-li někdy nastydlá, trápila-li ji lehká horečka, neodvážila se k tomu přiznat. A co babiččin věčně červený nos? Její loupání v kostech, pod kterým se křivila s každým přicházejícím podzimem, každého jara? O tom se nikdy nahlas nemluvilo. V cihelně jako by byl sídlil přelud skálopevného zdraví. Mrtví, kteří jej ze všech stran obkličovali, proti němu nic nezmohli. „No počkejte," varovala je někdy Amálka, která měla odvahu k takovým i jiným řečem, „však až začne chodit do školy, uvidíte, co všechno si s sebou domů přinese!" O tom bývaly rozepře, jichž byla Anna vždy jen němým svědkem. „Leda vši, to ano," připouštěla babička, záštiplně louskajíc očima, „ale ty se vyčešou." Amálka zůstávala na výši, byla rovnocenným protivníkem. „Tak teda vši, když myslíte." A praštila nějakým hrncem. Nebo harašivě přiložila do kamen. Když pak skutečně škola nadešla, Amálka to prohrála. Čertví, čím byl Toník očkován proti spalničkám, proti příušnicím, proti planým neštovicím! Po městečku děti kašlaly, až zvracely, modraly a potily se v horečkách - Toník mezi tím vším chodil bez úhony jako železný rytíř v dešti šípů. Ovšem, kteréhosi dne ochraptěl, týden nepromluvil leč sípavě, ale chrapot, to přece není žádná nemoc, na krk se mu uvázal šátek a hadřík namazaný jelením lojem, večer před spaním musil vypít horké thé. Nepoložilo ho to. A pak jednou přišel domů plný šarlatových skvrn. Amálka téměř jásala, prohlížela si jeho špinavé pracky, vyhrnovala mu rukávy. Babička si jen odfrkla. „Raději ho nechte. Nemá to rád." Toník se opravdu naučil nemít to rád. Večer se mu předčasně klížívaly oči, i v horké kuchyni mu bylo zima. Zanic by se byl nepřiznal, že je malátný a že se mu třesou nohy. Přechodil i to. Neuškodilo mu to, spíše prospělo. Amálka se mohla propadnout hanbou.

Zdraví proti škole obstálo, to se musí přiznat, jak to však bylo s ostatní Toníkovou výzbrojí sebejistého vládce nad lidmi a věcmi? Úskalí bylo mnoho. Učitel. Učení. Spolužáci.

Babiččin poměr k těmto nezbytnostem byl veskrz pohrdavý, jako ke všemu, co nebylo jejího druhu. K lidem od pera neměla nikdy respekt a v Toníkovi jej nepěstovala. Uměla vydělávat a držet peníze - cožpak to ti lidé dovedou? Hm, hladový učitel! Opovržení k tomuto papírovému světu se jevilo v pouhém nákupu prvních školních potřeb. „Brašnu? Můj bože, tak tedy brašnu, ale tu nejlevnější! Slabikář ještě nepotřebuješ, však dosud neumíš číst!" To nebylo nic k jídlu, nic k radosti, k obživení. „My, u Drábků, jsme si na učenost nikdy nepotrpěli. Žili jsme dobře i bez ní." Toník tím byl z domova všecek nasáklý. Moudrý cvikr pana učitele Pižla, broušení kamínků na bílé cihle v okně, věda v podobě nástěnných tabulí s obrázky - samé cizí hodnoty, obtížné přizpůsobování. „jestli tě bude bít, půjdu si na ně." Vyhrožovalo se dřív, než k tomu byla jakákoli příčina. Toník šel do školy jako zbůjník, naježený ke vzdoru.

Jenže pan učitel Pižl nebyl žádný násilník, byl to měkký člověk, který chtěl získat autoritu dobrotou. Dobrota byla něco, co se u Drábků neznalo. Všechno tam bylo strohé a tvrdé. Toník se dobroty a laskavosti bál, tušil v ní sílu, která by ho snad mohla přemoci. Trvalo to, než se vůbec odhodlal odpovídat. Učitel to nedokázal, dokázal to posměch. Smích těch druhých byl silnější než dobrota. Když konečně Toník také uměl, jsa vyvolán, stalo se tak nikoli proto, že se podrobil, ale ze snahy, aby ty ostatní potřel. Seděl v poslední lavici. Sedět tam bylo pro něho ctí, protože byl největší ze třídy.

Hoření babička se na všechny tyhle věci dívala poněkud jinak, ale její hlas nebyl slyšen. Lomila rukama, když zjistila, jak žalostně je chlapec do školy vybaven. Opatřila mu nejen slabikář, ale i novou krásnou brašnu z telecí kůže, s oválným zrcátkem, koupila mu novou tabulku, když starou rozbil, nosívala mu kamínky, zabalené v pestrých papírcích. „Když se jí chce," mrzela se babička Drábková. Její laciná brašna nebyla tedy Toníkovi dost dobrá! Přeražený kamínek také píše. Ale neurazila se. Hoření babička, která si potrpěla na samet a na hedvábí, občas Toníkovi domlouvala, vyzvedávala před ním ctnosti pana učitele - vážila si všeho, co přinášelo vědění a co pěstovalo ducha. Přece jen snad něco z toho v Toníkovi uvázlo, protože na konci roku velmi dobře prošel, měl docela slušné známky. Babička Skálová mu dala za vysvědčení lesklou korunu. Babička Drábková je jen bez poznámky hodila do zásuvky ve stole, kde měla účty a obchodní knihy.

Se spolužáky to bylo ještě poněkud složitější. Divoch, který dosud cizí děti jen pronásledoval, měl nyní mezi nimi sedět jako rovný mezi rovnými. Byli mezi nimi i otrhánci, pro které míval kdysi jen sliny a kamení, nebo chudokrevní městští synkové, rození příští studiósi a učitelé. Pěstem se chtělo bít, nohám kopat. Jenže přemožení slabého se ukázalo příliš snadné. V Toníkovi nebylo lásky, ale kupodivu, patrně vlivem nového prostředí, pláč poraženého mu teď svíral hrdlo. Zahanbení, které ho zmrazilo, soucit, který v něm vzklíčil, vystupňoval hodný pan učitel Pižl až k patosu. Pak přišel ještě se svým mírným, křesťanským učením katecheta. Svět kolem Toníka se počal nenápadně měnit. Hoření, hedvábná babička nabývala vrchu, ač si to Toník ještě neuvědomoval.

Bohužel, pak se to najednou zvrtlo. Kouzlo bylo násilně přetrženo. Zavinila to událost zdánlivě bezvýznamná, a přece - v Toníkově životě nad jiné důležitá. První pohnutky nebyly sice veskrze ctnostné a ušlechtilé, výsledek však byl ten, že se Toník představil třídě jako ochránce a kavalír. Vida, tak tedy dobro! Ale co když takové dobro zplodí někdy zlo?

V první lavici, mezi nejmenšími, seděl hošík - skřítek, bleďoučký, nedomrlý, s odstálýma ušima a chytrýma, mžikavýma očkama, syn Matěje Xavera, obchodníka s pleteným zbožím. Starému Xaverovi se po městečku říkalo Punčochář, byla to přezdívka a patřila ke krámu. Xaverův otec byl také Punčochář. Ještěže se synek nejmenoval také Matěj! Měl vzletné jméno Věkoslav. Věkoslav Xaver. Nebyl však tak docela nevinný, jak by se snad zdálo, čerti s ním šili. Pusa mu jela, dobíral si kdekoho, mírumilovné i rváče, když bylo nejhůř, naladil ustrašenou a zkroušenou tvář, schoulil se, zakryl hlavu pažemi -tato bezmocnost a ubohost ho obyčejně zachraňovala před výprasky. Jako provazolezec balancoval neustále na ostří hněvu a soucitu, ještě z toho vždycky dobře vyšel.

Až starého Xavera napadlo opatřiti ho do plískanic holínkami. Jediné holínky v celé třídě, vysoké, lesklé, hubené nožky se mu v nich viklaly jako louče v plechových hrncích! Aby ho nezáblo, navlékli ho ještě k tomu do červených vlněných punčoch. "Punčochář! Punčochář!" Ve veliké přestávce před hodinou zpěvu, když si pan učitel Pižl odskočil do kabinetu pro housle, se třída rozhodla, že ty punčochy musí spatřit v celé jejich kráse. Věkoslav Xaver se tetelil úzkostí a studem. „Sundej ty kanóny! Honem!" Držel se lavice jako ptáče drápky, ústa s drobnými mléčnými zoubky koktala prosby i hrozby. „Jen mi, prosím vás, nic nedělejte! Řeknu to panu učiteli! Řeknu to tatínkovi!" Žalovat, to by tak ještě hrálo! Červené punčochy se musí vidět!

Několik paží se ho zmocnilo. Přes zuřivou obranu ho vytáhli z lavice. Kopal a proklínal, plival a brečel. Zuli mu jednu holínku, pak druhou. "Ještě punčochy!" Lojzík Kahánků měl jednu holínku v podpaží, překážela mu, odhodil ji do kouta. Tam, v poslední lavici, seděl zahloubaný divák, Antonín Skála. Dostal podpatkem do čela. Vyřítil se, aby pomstil pohanu, domnívali se však, že vystoupil na Punčochářovu obranu. Pustili se do něho. Přepral je všechny hladce a virtuózně. Ještě několik ran naslepo a klubko kolem Xavera se roztrhlo. Punčochy mu již nestáhli. Věkoslav našel útočiště na Toníkově hrudi. Ten pocit byl tak hřejivý, tak slastný! Byl více než o hlavu vyšší než ten drobeček. Něco hebkého jej zašimralo na hřbetě ruky - byly to Xaverovy hedvábné, řídké vlásky. „Hned mu vraťte boty," rozkřikl se Skála, „nebo vás všecky zmlátím!" Poslechli ho bez váhání. Dokázal, že s ním nejsou žerty. Tak bylo mezi Toníkem a Věkoslavem Xaverem navázáno přátelství.

Začalo to přepodivně, rozpačitě a neslibně. Toník nepocítil ještě nikdy potřebu se družit, stačil si sám. Ani tentokrát o nic podobného nestál, stál o to však ten druhý, a to velmi silně. Kdo by byl očekával od toho útlého, slabého hošíka tolik vypočítavé a cílevědomé vůle? Nejdřív přišly drobné dárky. Xaver, jak se ukázalo, měl spoustu všelijakých předmětů, které nebyly ani tak vzácné cenou, jako zvláštností. Držátko z kosti, v něm kukátko, v kukátku mariánský obrázek. Po městě se nic podobného nedalo koupit. Držátko putovalo z ruky do ruky, budilo úžas a úctu. Došlo až k Toníkovi. Díval se, díval, jedno oko široce otevřené, druhé přimhouřené, s klapkou, přidržovanou prstem. Závan milostného hlásku u ucha: „Chceš?" Toník nerozuměl, hleděl vytřeštěně do drobné tvářičky s chocholkou hebkého peří nad čelem. „Povídám, jestli chceš. Mohl by sis to nechat." Toník zavrtěl hlavou. Dívat se, ano, ale mít? Neměl zálibu v takových jemných, filigránských předmětech.

Podruhé to byl vyšívaný zajíček na otírání per, ještě nedotčený, navrchu bílý, s růžovou stužkou kolem krku, vespod samá černá suknička. Zajíčka nespatřil nikdo jiný než on, Toník. „Nač to je?" Xaver mu to mlčky předvedl, očka mu zářila. Chtěl se zalíbit stůj co stůj. „Taková hračička," ohrnul Toník opovržlivě rty, ale nemyslil to tak zle. Zase mohl zajíčka mít - a zase jej nevzal. Byla v tom také selská a cihlářská pýcha, obě dohromady.

Čím dál méně mu vadilo, když se k němu Xaver připojil cestou ze školy, když do jeho masité, tvrdé paže zaklesl svou vlhkou dětskou ručku. Opět ten pocit téměř něžný, přinejmenším ochranitelský. Pýcha a oddanost. Lev a muška. Pošklebky spolužáků dvojici jen ztužovaly. Pak se jejich přátelství počalo brát na vědomí jako hotová a trvanlivá věc. Na jedné cestě ze školy mu dal pečeť vlídný úsměv pana učitele Pižla. Ohlíželi se však za nimi i docela cizí lidé. Ti dva, veliký a malý, budili pozornost.

Až se Slávek jednou Toníka zeptal: „Nechtěl bys přijít někdy k nám?" Toník zaváhal. Ke Xaverovům? K jiným lidem, než jsou babičky, do jiného domu, než je statek nebo cihelna. Xaverův obchod pleteným zbožím byl na náměstí. Jako ke statku lom a k cihelně oba hřbitovy, patřila ke Xaverovu krámu svým způsobem zelená kašna s vodníky a rybami, chrlícími vodu, dvě sousoší pozlacených světců, stín radniční věže na dláždění, vonné hokynářské stánky, vypolštářované kočáry před hospodou U božího oka a U modré hvězdy. Tentokrát neodmítl. Slávek Xaverův neměl to štěstí jako Toník, nebyl jedináčkem. Byl poslední ve stupnici pěti dětí, a ty čtyři nad ním byly samé sestry - Betka, Bláža, Pepka, Alena. Alena z nich byla nejmladší, a přitom o celých pět let starší než Slávek. Chudáček Věkoslav byl vejškrabek. Také se s ním podle toho jednalo. Všechny sestry mu poroučely - jak by ne - ženské! Alena byla věčně ubrečená, Betka zlá jako ďábel. „Naše holky!" Xaver je označoval vždy jen tímto společným jménem, mělo to příchuť tiché hrůzy. A rodiče byli ovšem staří. Vychrtlý Xaver s černými nátepníčky, s huňatými vlněnými ponožkami, ohrnutými přes bačkory, od hlavy k patě oděný do svého zboží. Kapička u nosu. Šmirkavý, oceňující a nedůvěřivý pohled ze strany. Nevrlý k zákazníkům, pištivě rozkazující celé rodině. Matka Xaverová s brýlemi, vyspravenými drátem. Nezahálela ani v krámě, pořád vzdychala nad nějakým pletením. Neustále někde seděla, seděla vlastně i v chůzi, navykla si chodit s trupem nakloněným dopředu. Olizovala se, její brada byla ustavičně v pohybu. Klenutí v krámě bylo černé, očmoudlé od jediné petrolejky, regály napěchovány vlnou, punčochami, svetry, teplým zimním prádlem. Ochraptělý zvoneček klinkal nekonečně dlouho, vztekle, křečovitě. Bylo tam zima i v červenci. Toníkův dojem nebyl právě nejlepší. Ještěže byl tak neohrožený, tak nebojácný, že si tak pevně stál na svých siláckých nohou. Xaver odkašlal. Matka Xaverová ho pozorovala přes brýle. Nikdo ani nedutal. „Maminko, jestlipak by Toník mohl jít se mnou na naši zahrádku?" Opět ponuré mlčení, které, jak se ukázalo, bylo souhlasem. Když měl tuhle starost z krku, Věkoslav si povyskočil. V brašně mu zaharašilo. Toník šel za ním pomalu a bez úsměvu, tonul v hlubokých myšlenkách. Zahrada byla úzká, vtěsnaná mezi zahrady sousedních dvou domů, protínal ji potůček, či snad spíše kanál. To byla také její jediná romantika. Můstek byl opatřen zábradlím, o něž se bylo lze opírat a plivat do vody. Někdy tam běhali potkani - docela volně a bezstarostně - bylo to jejich území. Podle kanálu rostlo rybízové křoví, ale rybíz se nesměl trhat, jak Slávek nesměle podotkl. Elipsovitý záhon uprostřed zahrady splýval s cestičkami, byl bujně zarostlý travou. Několik starých ovocných stromů bez ovoce. Za můstkem přes kanál veliký bílý kameninový pes bez ucha, ubohý až k pláči. „My máme opravdového," podotkl Toník hrdě. Slávek si povzdychl. Proč si povzdychl, to tenkrát ještě Toník nevěděl, ale později to pochopil. Slávek trpce želel všeho, co v jeho domově mohlo být a nebylo, lítost se velmi podobala závisti. Vlastně u Xaverů scházelo skoro všechno. Úsměvy tam scházely ze všeho nejvíce. Nu, konečně, na ty nebyl Toník také tuze zvyklý. V prvních dnech těchto úzkých styků s Věkoslavem Xaverem a s jeho podivným domovem si Toník často lámal hlavu nad tím, jak je ten svět vlastně plný rozporů. Rodinu, kde mají na rozdávání takové zajímavé předměty, jako je držátko s kukátkem nebo zajíček na utírání per, si rozhodně představoval docela jinak, veselou a štědrou. Teprve později se mu jeho přítel přiznal, že ty krámy prostě doma ukradl. Ukradl. Tak trochu se nad tím Toník rmoutil, připadalo mu to příliš ubohé, příliš trapné. Sám měl všechno, nač si jen vzpomněl, krást ho nikdy nenapadlo. Věkoslav soudil o věcech tohoto světa poněkud jinak. Účel světí prostředky. Snad mu v tom začouzeném a pisklavém rodinném prostředí ani nic jiného nezbývalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Synáček.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.