Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magic Burns *

Magic Strikes *

Magic Bleeds *

Magic Slays *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2011

Věnováno mým dcerám,

Anastázii a Heleně

Copyright © 2007 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-121-1

ISBN 978-80-7398-549-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-550-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Jsem velmi zavázána své editorce u Ace Books, Anne Sowardsové, za její skvělé redakční vedení a také nesmírnou trpělivost a laskavost, které projevovala pokaždé, když jsem potřebovala povzbuzení, což bylo až příliš často. Také bych ráda poděkovala svému agentovi, Jacku Byrnovi z Literární agentury Sternig&Byrne, za jeho úžasné rady a nepolevující podporu.

Jsem moc vděčná designérkám Annette Fiore a Kristen del Rosario a umělci Chadu Michaelu Wardovi za fantastickou kresbu a přebal knihy vůbec. Dále pak Megan Gerrity, provozní redaktorce, a jejím zaměstnancům za to, že umožnili této knize vzniknout. A v neposlední řadě také Maggie Kao, reklamní šéfce Ace Books, za všechnu její tvrdou práci.

Ovšem nejvíc bych chtěla poděkovat Charlesi Colemanu Finlayovi, Ellen Key Harris-Braunové a Jenni Smith-Gaynorové z Online spisovatelského workshopu pro Science fiction, fantasy a horor. Za to, že mé práci věřili dřív, než všichni ostatní. Děkuji také Deanně Hoakové za odpovědi na mé nekonečné otázky. A velké děkuji patří i lidem, kteří četli a okomentovali rozepsanou verzi tohoto díla: Hannah Wolf Bowenové, Jeffu Stanleymu, Noře Fleischerové, Lawrenci Paynovi, Marku Jonesovi, Delu Whetterovi, Stevu Orrovi, A. Wheatovi, Betty Foremanové, Catherine Emeryové, Elizabeth Hullové, Susan Curnowové, Richardu C. Rogersovi, Aaronu Brownovi, Davidu Emanuelovi, Jodi Meadowsové, Christianě Ellisové, Kyri Freemanové, Elizabeth Bearové, Mary Davisové a obzvláště Charlene L. Amsdenové.

Nakonec bych se chtěla hluboce omluvit městu Atlanta, k jehož překrásné architektuře jsem se ve jménu umělecké fikce zachovala tak ošklivě.

1.

Když vlna magie udeřila, zrovna jsem seděla ve ztemnělé kuchyni a hypnotizovala pohledem láhev alkoholické limonády Boone’s Farm. Ochranné clony kolem domu se zachvěly a pak odumřely, nechaly dům naprosto nechráněný. Televize se se zablikáním probrala k životu. V prázdném domě zněla nezvykle hlasitě. Věnovala jsem láhvi zdvižené obočí a vsadila se s ní, že další na programu bude aktuální zpravodajství.

Láhev prohrála.

„Aktuální zpravodajství!“ oznámila Margaret Changová. „Hlavní návladní znovu upozorňuje všechny občany, že jakékoliv pokusy o vyvolávání či jiné aktivity, jejichž výsledkem je zhmotnění entit s nadpřirozenou mocí, mohou být nebezpečné pro zdraví vaše i vašeho okolí.“

„No nekecej,“ utrousila jsem směrem k láhvi.

„Místní policejní složky mají oprávnění potlačovat podobné aktivity s využitím všech dostupných prostředků.“

Margaret monotónním hlasem pokračovala a já zatím ukusovala ze sendviče. Policisté nemohli ani doufat, že se jim podaří přerušit všechna vyvolávání. Na odhalení podobných aktivit bylo potřeba kvalifikovaného mága. Zhmotnit něco však zvládl každý idiot, který alespoň trochu uměl číst, měl zlomek moci a mlhavou představu o tom, jak má takové vyvolávání vypadat. Než jste se nadáli, tak na předměstí Atlanty řádil trojhlavý slovanský bůh, z oblohy pršeli okřídlení hadi a jednotky SWAT se důrazně dožadovaly další munice. Doba to byla nebezpečná, ale aspoň jsem měla práci. Po nájemných bojovnících používajících magii nebyla v bezpečném světě technologie jednoduše poptávka.

Když měl někdo problémy magického rázu, takové, se kterými mu policie nemohla nebo nechtěla pomoct, obrátil se na Cech žoldáků. A když se to náhodou stalo na mém území, hádejte, komu Cech zavolal? Zašklebila jsem se a promnula si bok. Po poslední zakázce mě ještě stále bolel, ale zranění se hojilo lépe, než jsem očekávala. To bylo poprvé a naposled, co jsem šla proti impalskému červovi bez zbroje kryjící celé tělo. Příště mě budou muset zabalit do ochranného obleku čtvrté kategorie, abych jim na podobnou práci kývla.

Oblila mě ledová vlna strachu a odporu. Žaludek mi poskočil a poslal mi trochu šťáv až na jazyk. Měly trpkou pachuť. Po zádech mi přejel mráz a na zátylku se zježily chloupky.

Do mého domu vstoupilo něco zlého.

Položila jsem sendvič zpátky na talíř a vypnula dálkovým ovladačem zvuk na televizi. Na obrazovce se zatím k Margaret Changové připojil chlap s vojenským sestřihem, kamennou tváří a břidlicově šedýma očima. Polda. Nejspíš z Útvaru pro paranormální jevy. Položila jsem ruku na dýku, která mi doteď ležela na klíně.

Seděla jsem naprosto nehybně a naslouchala.

Vyčkávala jsem.

Ticho nepřerušil žádný zvuk.

Na lesknoucí se orosené láhvi Boone’s Farm se vytvořila kapka a sjela dolů.

Něco velkého lezlo po stropě v chodbě a mířilo do kuchyně. Předstírala jsem, že jsem si ničeho nevšimla. Ani jsem to nemusela příliš hrát, zastavilo se to totiž těsně za mnou někde nalevo.

Nezvaný návštěvník zaváhal, otočil se a pak se usídlil v rohu, kde se strop spojoval se stěnami. Seděl tam, držel se na zdi pomocí obrovských nažloutlých drápů. Nehlučně a bez pohybu jako chrlič na denním světle. Lokla jsem si z lahve a postavila ji zpátky na stůl, abych si v jejím odraze mohla vetřelce líp prohlédnout. Byl nahý, jeho štíhlé, lysé tělo na sobě nemělo ani gram přebytečného tuku. Kůže se mu na tvrdých pletencích svalů napínala tak těsně, jako by se měla každou chvíli roztrhnout. Jako anatomický model pokrytý tenkou vrstvičkou vosku.

Takový přátelský Spiderman odvedle.

Upír zvedl levou ruku. Drápy ostré jako dýky pravidelně pročesávaly vzduch, dopředu a dozadu, jako zahnuté pletací jehlice. Natočil hlavu na stranu jako pes a studoval mě pohledem očí, ve kterých se odrážel určitý druh šílenství, zrozeného ze zvířecího chtíče po krvi, osvobozeného od jakýchkoliv myšlenek nebo omezení.

Jedním pohybem jsem sklouzla ze židle, otočila se a hodila dýku. Černá čepel se úhledně zabodla stvoření do krku až po jílec.

Upír ztuhl. Žluté drápy se přestaly pohybovat. Hustá, nafialovělá krev se líně valila kolem dýky, pomalu stékala po nahé kůži na krku, pokračovala po hrudníku a pak začala kapat na podlahu. Rysy se mu zkřivily, jak se snažily přizpůsobit jiné tváři. Otevřel tlamu a odhalil v plné parádě tesáky, lehce zahnuté jako dva minia-turní srpky ze slonoviny.

„To od tebe bylo velmi netaktní, Kate,“ ozval se z upírova hrdla Ghastekův hlas. „Teď ho budu muset nakrmit.“

„Reflexům neporučíš. Zazvoní zvonek, dostaneš jídlo. Vidíš nemrtvého, hodíš po něm nůž. Žádný rozdíl, vážně.“

Upírova hlava sebou škubla, jako by se Pán mrtvých, který ho ovládal, snažil na něco zaostřit.

„Co to piješ?“ zeptal se Ghastek.

„Boone’s Farm.“

„Můžeš si dovolit mnohem lepší věci.“

„Ale nechci. Mně Boone’s Farm chutná. A taky upřednostňuju vyřizování pracovních záležitostí po telefonu. A s tebou pokud možno nikdy.“

„Nechci si tě najmout, Kate. Tohle je jen zdvořilostní návštěva.“

Zpražila jsem upíra pohledem a přála si, abych ten nůž mohla zabořit přímo do Ghastekova hrdla. Hrozně by mě potěšilo, kdybych mu mohla podříznout krk. Naneštěstí pro mě seděl bezpečně v obrněném pokoji daleko odsud.

„Dělá ti radost, když mě můžeš vytáčet, že, Ghasteku?“

„Nesmírnou.“

Otázka za milion dolarů zněla, co ho k tomu vedlo. „Co tedy chceš? A zkrať to, na stole mi teplá Boone’s Farm.“

„Jen jsem si říkal,“ odtušil Ghastek suchým, neutrálním tónem, který pro něj byl charakteristický, „kdy jsi naposledy viděla svého opatrovníka?“

Z lhostejnosti v jeho hlase mi po páteři přeběhl mráz. „Proč?“

„To já jen tak. Bylo mi potěšením, jako vždycky.“

Odrazil se ode zdi a pak jediným mocným skokem proletěl otevřeným oknem ven. Můj nůž vzal s sebou. Sáhla jsem po telefonu a za polohlasného klení vytočila číslo Řádu rytířů milosrdné pomoci.

Žádný upír se nemohl dostat přes clony do domu, když magie naplno pohltila svět kolem. Ghastek nemohl vědět, kdy vlna poleví a začne ustupovat, takže musel sledovat můj dům už nějaký čas a čekat, kdy selžou ochranná zaklínadla. Přihnula jsem si z lahve. Znamenalo to, že když jsem se včera v noci vracela domů, někde blízko se schovával upír a já ho ani neviděla, ani nevycítila. Jak uklidňující. To už si rovnou můžu na cechovní ID kartu napsat „Všímavost-sama“.

Telefon na druhé straně zazvonil jednou. Podruhé. Potřetí. Proč se mě ptal na Grega?

Na druhém konci linky se ozvalo cvaknutí a upjatý ženský hlas tisíckrát nacvičeným způsobem prohlásil: „Atlantská pobočka Řádu, jak vám mohu pomoci?“

„Chtěla bych mluvit s Gregem Feldmanem.“

„Mohu znát vaše jméno?“

V jejím hlase zaznívala slabá nervozita.

„Jméno vám říkat nemusím,“ odpověděla jsem do sluchátka. „Ráda bych mluvila s rytířem Mystikem.“

Chvíli bylo ticho a pak se ozval mužský hlas. „Identifikujte se, prosím.“

Snažili se mě zdržovat, pravděpodobně se pokoušeli zaměřit, odkud volám. Co se tam kruci dělo?

„Ne,“ odmítla jsem pevně. „Ve třetím paragrafu odzdola na sedmé straně vaší Charty stojí, že: ‚Každý občan má právo vyhledat radu rytíře Mystika beze strachu z postihu nebo nutnosti se identifikovat.‘ Jakožto občan trvám na tom, abyste mě spojili s rytířem Mystikem, nebo mi alespoň řekli, kdy bude k zastižení.“

„Rytíř Mystik je mrtvý,“ řekl hlas.

Svět se najednou zastavil. A já tou strnulostí náhle proplouvala bez opory a vyděšená. Hrdlo se mi bolestivě stáhlo. Slyšela jsem, jak mi v hrudi buší srdce.

„Jak?“ Hlas jsem ale měla klidný.

„Zemřel při výkonu služby.“

„Kdo to udělal?“

„To se stále ještě vyšetřuje. Podívejte, kdybyste mi mohla udat své jméno…“

Zmáčkla jsem tlačítko na telefonu, abych přerušila hovor, a pak položila sluchátko zpátky na místo. Zadívala jsem se na prázdnou židli na druhém konci stolu. Ještě před dvěma týdny v ní Greg seděl a míchal si kávu. Lžičkou opisoval precizní kroužky, nikdy nezazvonila o stěnu hrnečku. Když jsem na něj takhle vzpomínala, jako by mi tu v kuchyni najednou zase seděl.

Pozoroval mě tmavě hnědýma očima, pohled měl bolestný, jako mívají světci na obrazech. „Kate, prosím. Zkus se na chvíli přenést přes svůj odpor ke mně a vyslechni, co ti chci říct. Dává to smysl.“

„Ne že bych tě neměla ráda, ale ty to zjednodušuješ.“

Přikývl, na tváři ten přetrpělivý výraz, který doháněl většinu žen k šílenství. Ke vzteku. „Samozřejmě. Neměl jsem v úmyslu znevažovat tvé city. Jen bych byl rád, kdybychom se zaměřili na podstatu toho, co ti teď chci sdělit. Mohla by sis mě prosím poslechnout?“

Opřela jsem se na židli a zkřížila ruce na prsou. „Poslouchám.“

Sáhl do kožené bundy a odněkud vykouzlil srolovaný svitek. Položil ho na stůl a pomalu rozbalil, přidržoval ho konečky prstů. „Tohle je pozvánka do Řádu.“

Máchla jsem rukama. „To stačí, slyšela jsem dost.“

„Nech mě domluvit, prosím.“ Nevypadal naštvaně. Nevyčetl mi, že se chovám dětinsky, i když jsem si to uvědomovala i já sama. Rozčílilo mě to ještě o něco víc.

„Tak dobře,“ odfrkla jsem.

„Za pár týdnů ti bude pětadvacet. Samo o sobě to nic moc neznamená, ale v případě opakovaného přijetí do Řádu to určitou váhu má. Je mnohem těžší se tam dostat, když je ti pětadvacet a víc. Ne, že by to bylo nemožné, je to jen o něco těžší.“

„Já vím,“ řekla jsem. „Poslali mi brožurky.“ Pustil svitek, opřel se o židli a přitom propletl své dlouhé prsty. Svitek zůstal roztažený na stole, i když se měl podle všech zákonů fyziky srolovat zpátky. Greg na fyziku zapomínal.

„V tom případě si uvědomuješ, že mají postihy za věk.“ Nebyla to otázka, ale já na ni stejně odpověděla.

„Ano.“

Povzdechl si. Byl to jen nepatrný pohyb a dokázali si ho všimnout jen ti, kteří Grega znali dlouho. Ze způsobu, jakým strnule seděl a lehce natahoval krk, jsem poznala, že uhádl mé rozhodnutí.

„Doufal jsem, že bys ještě mohla změnit názor.“

„To si nemyslím.“ Na moment jsem v jeho očích zahlédla zklamání. Oba jsme věděli, co zůstalo nevyřčeno. Řád sliboval svým členům ochranu – pro někoho s mým rodokmenem to bylo rozhodující.

„Můžu vědět proč?“

„Není to místo pro mě, Gregu. Nedokážu se vyrovnat s autoritami.“ Pro něj byl Řád místem bezpečí a útočištěm, místem, odkud čerpal sílu. Členové se organizaci a jejím hodnotám oddávali naplno, sloužili jí s takovým odhodláním, že pak Řád nevypadal jako sdružení jednotlivců, ale entita sama o sobě – jednotná, samostatně uvažující a neskutečně mocná. Greg její pravidla přijal a posílilo ho to. Já s hierarchií Řádu bojovala a málem mě to zničilo.

„Každý okamžik, který jsem tam strávila, jsem se cítila, jako bych tam kousek po kousku ztrácela sama sebe,“ řekla jsem. „Jako bych se scvrkávala. Rozpadala se. Musela jsem odtamtud pryč a už se nehodlám vrátit.“

Greg se na mě díval, v tmavých očích nepopsatelný smutek. V příšeří malé kuchyně byla jeho krása skoro omračující. Určitým zvráceným způsobem jsem byla ráda, že ho moje tvrdohlavost donutila k návštěvě, takže tady teď seděl ani ne půl metru ode mne jako nějaký věčně mladý elfský princ, elegantní a plný žalu. Bože, jak strašně jsem se nenáviděla za tuhle představu malé holčičky.

„Jestli mě teď omluvíš…“ odtušila jsem.

Zamrkal, překvapený mou formálností, a pak plynulým pohybem vstal. „Samozřejmě. Díky za kávu.“

Vyprovodila jsem ho ke dveřím. Venku už se setmělo a jasné světlo měsíce postříbřilo trávu na mém pozemku. Na verandě zářily bílé květy ibišků jako shluky hvězd.

Sledovala jsem, jak Greg sešel po třech betonových schodech na dvůr.

„Gregu?“

„Ano?“ Otočil se. Magie kolem něj zazářila jako plášť.

„Ale nic.“ Zavřela jsem dveře.

Moje poslední vzpomínka na Grega byla, jak se tyčil na měsícem zalitém pozemku, oděný do své magie.

Bože.

Objala jsem se pažemi, chtělo se mi brečet. Slzy však nepřicházely. Jen mi vyschlo v ústech. Poslední pojítko s mou rodinou se přetrhlo. Už nikdo nezbyl. Ani matka, ani otec… a teď už nebyl ani Greg. Zatnula jsem zuby a šla balit.

2.

Magie znovu udeřila ve chvíli, kdy jsem si balila do tašky to nejnutnější, takže jsem místo normálního auta musela vzít zavděk Karmelionem. Tím jménem se honosil dobitý, prorezlý náklaďák žlučovitě zelené barvy bez předního světla, který měl jednu podstatnou výhodu. Jezdil na vodu smíchanou s magií a dalo se jím přesouvat i během magické vlny. Na rozdíl od normálního auta ale nevydával rachocení nebo brumlání či jiný podobný zvuk, který byste očekávali. Místo toho vrčel, skučel, prskal a s depresivní pravidelností také burácel jako hrom. Kdo a proč ho pojmenoval Karmelion, netuším. Koupila jsem ho na skládce a to jméno měl naškrábané na předním skle.

Naštěstí pro mě ho obyčejně čekalo jen něco málo přes čtyřicet pět kilometrů do Savannah. Tentokrát jsem ho natlačila do siločáry, což samo o sobě zas tak špatné nebylo, jelikož se táhla skoro až do Atlanty, ale jízda přes město autu neudělala moc dobře. Teď náklaďák chladl na parkovišti za mnou, kapala z něj voda a odpařovala se magie. Zabralo by mi dobrých patnáct minut generátor znovu nahodit, ale to bylo v pořádku. Plánovala jsem se chvíli zdržet.

Nenávidím Atlantu. A města vůbec. Tečka.

Stála jsem na chodníku a zkoumala pohledem malou ošuntělou kancelářskou budovu, která podle všeho měla být sídlem atlantské pobočky Řádu rytířů milosrdné pomoci. Řád se vždycky snažil, aby skryl svou skutečnou velikost a moc, ale v tomhle případě to dost přehnali. Budova, nebo lépe řečeno třípatrová betonová krabice, se totiž mezi okázalými cihlovými domky po obou stranách vyjímala jako pěst na oko. Stěny pokrývaly oranžové skvrny po rzi, která byla vytvořena dešťovou vodou stékající z kovové střechy a prosakující skrze díry v okapech. Silné kovové mříže chránily okénka, kterými nebylo vidět kvůli bledým žaluziím a zaprášenému sklu.

Ve městě museli mít ještě jednu budovu. Místo, kde pracoval podpůrný personál, zatímco operativci tady veřejnosti předváděli, jak milí a skromní jsou. Místo s obrovskou zbrojnicí naditou nejmodernějšími zbraněmi, počítačovou síť a databázi složek se jmény všech, kdo měli alespoň kapku moci. Světské či magické. Někde v té databázi trůnilo ve vlastním koutečku i mé jméno, jméno té zavržené, nedisciplinované a bezcenné. A přesně tak jsem to chtěla.

Dotkla jsem se zdi. Asi půl centimetru od ní moje prsty narazily na pružný odpor, asi jako bych se snažila zmáčknout tenisový míček. Slabý stříbrný svit mi zapulsoval na kůži. Stáhla jsem ruku. Tahle budova byla silně chráněná vůči nepřátelské magii. Kdyby se někdo s pořádnou dávkou šťávy pokusil mrštit proti budově ohnivou kouli, pravděpodobně by se odrazila a nezanechala na šedých zdech ani škrábanec.

Otevřela jsem jednu polovinu dvojitých železných dveří a vešla dovnitř. Po pravé straně se táhla úzká chodba končící dveřmi honosícími se velkou bílou cedulí, na které červeně stálo Neautorizovaným osobám vstup zakázán. Další možností bylo vystoupat řadu schodů nahoru. Rozhodla jsem se pro schody. Všimla jsem si, že jsou překvapivě čisté. Nikdo se mě nepokoušel zastavit. Nikdo se neptal, proč tu jsem.

Jen se na nás podívejte, jsme nápomocni a nepředstavujeme žádnou hrozbu, jen sloužíme společnosti. A dokonce necháme každého vstoupit do naší centrály.

Dokázala jsem pochopit potřebu nenápadné budovy. Veřejné záznamy hlásaly, že celá pobočka sestávala z devíti rytířů. Ochránce, Mystika, Kvestora, tří Obránců a tří Strážců. Devíti lidí, kteří dohlíželi na město o velikosti Atlanty. No jasně.

Schody končily jedněmi kovovými dveřmi nabarvenými na tmavě zeleno. Přibližně v úrovni očí se na jejich povrchu slabě leskla malá dýka. Zaklepat nevypadalo jako zrovna nejlepší nápad, takže jsem dveře otevřela dokořán a sama se pozvala dovnitř.

Přede mnou se rozprostírala dlouhá hala, která mé unavené oko potěšila záplavou různých barev: šedou, šedou a ještě o něco šedší. Koberec se superkrátkým vláknem se honosil jednoduchou šedou barvou, stěny byly pro změnu vymalované dvěma šedivými odstíny, světlejším v horní části a tmavším pásem u země. Malá kulatá elektrická světla, kvůli nimž stěna vypadala, jako by byla posázená řadou bradavic, se zdála být také našedlá. Designér musel ten speciální odstín mdlého kouřového skla vybrat schválně, aby esteticky nenarušoval šeď chodby.

Vypadalo to tam úzkostlivě čisté. Na chodbě bylo několik dveří, které s největší pravděpodobností vedly do jednotlivých kanceláří. Na samém konci se na obrovských dřevěných dveřích vyjímal černý smaltovaný mandlový štít. Uprostřed štítu řval vzpřímený ocelový lev vycíděný do vysokého lesku. Rytíř Ochránce. Přesně ten chlápek, se kterým jsem se potřebovala setkat.

Rázovala jsem si to chodbou směrem ke štítu a přitom jsem se ohlížela po dveřích, kolem nichž jsem procházela. Nalevo byla malá zbrojnice. Malý svalnatý muž seděl na dřevěné lavici a leštil dha. Široká čepel krátkého vietnamského meče se slabě leskla, jak po namodralém kovu přejížděl naolejovaným hadříkem. Napravo byla malá, ale čisťounká kancelář, a v ní za stolem seděl obrovský černoch oděný v drahém obleku. Právě s kýmsi mluvil po telefonu. Uviděl mě, s automatickou zdvořilostí se usmál a pokračoval v hovoru. Na jeho místě bych si taky nevěnovala druhý pohled. Na sobě jsem totiž měla pracovní oblek. Džíny dostatečně volné, abych v nich dokázala kopnout do krku člověka vyššího než já, zelenou košili a pohodlné běžecké boty.

Zabíječ si hověl v pouzdře na zádech, částečně skrytý pod bundou. Jílec šavle mi vyčníval nad pravým ramenem, zakrývaly ho však vlasy spletené do tlustého copu, jenž mi většinu času jen překážel. Když jsem běžela, pleskal mi o záda, a v boji mě za něj mohli báječně chytit. Kdybych byla jen o maličko méně marnivá, asi bych ho uřízla, ale už takhle jsem ve jménu praktičnosti obětovala ženské šaty, make-up a hezké spodní prádlo. Musela bych se úplně zbláznit, abych se zbavila i svých vlasů.

Dorazila jsem ke dveřím Ochránce a zdvihla jsem ruku s úmyslem zaklepat.

„Vydržte chvilku, drahoušku,“ ozval se strohý ženský hlas, který jsem včera slyšela v telefonu.

Podívala jsem se tím směrem a spatřila malou kancelář přecpanou kartotéčními skříněmi. Uprostřed místnosti se nacházel velký pracovní stůl a na něm stála žena ve středních letech. Vysoká, upjatá, velmi štíhlá, se svatozáří vlasů obarvených na platinově šedou. Na sobě měla stylový kalhotový kostýmek. Vedle nohy židle, kterou musela použít, aby se dostala na stůl, ležel pár bot barevně ladících k jejímu oblečení.

„Teď tam někoho má, drahá,“ řekla ta žena. Zvedla ruce a pokračovala ve výměně pokroucené žárovky ve vílampě přichycené na stropě vedle elektrického světla. „Nemáte sjednanou schůzku, nebo ano?“

„Ne, madam.“

„Tak to máte štěstí. Ráno bude mít volno. Co takhle kdybyste mi sdělila své jméno a důvod návštěvy? Uvidíme, co půjde udělat.“

Počkala jsem, dokud neskončila s výměnou vílí žárovky. Pak jsem jí pověděla, že jsem dorazila kvůli Gregu Feldmanovi, a podala jsem jí svou kartu. Převzala ji ode mne bez jakékoliv reakce a pak ukázala někam za mě.

„Tamhle máme čekárnu, drahá.“

Otočila jsem se a nakráčela tam. Ukázalo se, že šlo o další kancelář, jen vybavenou černým koženým gaučem a dvěma židlemi. U zdi blízko dveří stál stůl s konvicí na kávu, hlídaný dvěma vyrovnanými řadami malých hliněných hrnků. Velká zavařovací sklenice plná kostek cukru stála vedle nich a u ní ležely dvě krabice Duncanových koblih. Moje ruka se automaticky natáhla po koblihách, ale včas jsem se ovládla. Každý, kdo měl to potěšení ochutnat koblihy starého Skota, věděl, že nikdy nezůstane jen u jedné, a kdybych nakráčela do Ochráncovy kanceláře upatlaná od ručně šlehaného čokoládového krému, nevzbudila bych ten správný první dojem. Našla jsem si místo u okna, v bezpečné vzdálenosti od koblih, a podívala se skrze mříže ven, na malý kousek zatažené oblohy svíraný střechami. Řád rytířů milosrdné pomoci nabízel přesně to, co jeho název napovídal. Milosrdnou pomoc komukoliv, kdo o ni požádal. Když jste mohli zaplatit, něco málo si naúčtovali, a pokud jste na to neměli, postarali se o vaše svinstvo zadarmo. Oficiálně jejich programové prohlášení znělo, že chtějí chránit lidstvo před veškerým nebezpečím, ať už magicky nebo zbraněmi. Problém tkvěl v tom, že jejich definice nebezpečí byla dost proměnlivá, takže někdy znamenala milosrdná pomoc to, že vám usekli hlavu. Řádu procházelo hodně. Počet členů byl příliš vysoký, než aby se dal ignorovat, a nutkání na něj spoléhat bylo velké. Patřil mezi tři pilíře prosazování práva, ostatní dva tvořily Útvar pro paranormální jevy a Vojenské jednotky obrany proti nadpřirozenu. Tihle tři se měli vůči sobě chovat slušně a spolupracovat při ochraně široké veřejnosti. Ve skutečnosti tomu tak úplně nebylo. Rytíři Řádu byli ochotní pomoci, schopní a smrtící. Na rozdíl od žoldáků Cechu je nemotivovaly peníze a vždy dodržovali dané sliby. Odlišovali se od nich ovšem také tím, že měli předsudky a věřili, že jejich názor bývá ten nejlepší.

Do čekárny vstoupil vysoký muž. Smrad ho téměř předcházel, nechutně nasládlý, ulpívající zápach rozkládajících se odpadků. Muž měl na sobě široký hnědý trenčkot umazaný od inkoustu, pokrytý mastnými fleky a zašpiněný od tolika druhů jídla a dalších odpadků, že vypadal jako biblický Josef ve svém mnohobarevném kabátě. Trenčkot měl rozepnutý, takže pod ním bylo možné zahlédnout košili vskutku obludnou, modrou a červenou se zelenými tartanovými pruhy. Špinavé khaki kalhoty mu na těle držely díky oranžovému horolezeckému postroji, který mu je přidržoval v pase a na stehnech. Na nohou měl staré parašutistické boty s ocelovou špičkou a na rukou navlečené kožené prstové rukavice, zastřižené za prvním článkem. Na hlavě mu trůnil plstěný klobouk, staromódní fedora, špinavá a flekatá, až to bylo k neuvěření. Zpod něj visely ve zplihlých slepených pramenech vlasy neurčité barvy.

Uviděl mě a zvedl klobouk, jeho okraj přitom držel mezi ukazováčkem a prostředníčkem, jako někteří lidé drží cigaretu, a tak jsem mohla zahlédnout jeho tvář. Ošlehanou s třídenním strništěm a bledýma očima, bystrýma a studenýma. Když se na mě díval, v pohledu neměl žádnou zvláštní výhružnost, ale něco v těch očích ve mně vzbuzovalo nutkání dát ruce vzhůru a pomalu couvat, dokud nebude bezpečné otočit se a začít utíkat jako o život.

„Madáám,“ pozdravil protáhle.

Děsil mě k smrti. Usmála jsem se na něj. „Dobré ráno.“ Odpověděla jsem, ale tónem se to spíše blížilo prohlášení: „Hodný pejsek, hodnýýý.“ Abych se dostala ke dveřím, budu se muset protáhnout kolem něj.

Recepční mě zachránila. „Už můžete dovnitř, drahá,“ zavolala na mě.

Muž ustoupil a lehce se uklonil. Já prošla kolem něj. Bok bundy se mi přitom otřel o jeho trenčkot a pravděpodobně tak nabral dostatek bakterií, které by dokázaly zneschopnit menší armádu, ale já neuhnula.

„Rád jsem vás poznal,“ zamumlal, když jsem ho míjela.

„Nápodobně,“ odtušila jsem a prchla do Ochráncovy kanceláře.

Tu tvořil velký pokoj, rozlohou nejméně dvakrát větší než kanceláře, které jsem viděla doteď. Těžké, tmavorudé závěsy zakrývaly okna, vpouštěly dovnitř dostatek světla, aby se vytvořilo pohodlné přítmí. Masivní stůl z leštěného třešňového dřeva dominoval celé místnosti. Na něm ležela kartónová krabice, objemné těžítko z naditcového dřeva s odznakem texaského rangera na vršku a pár hnědých kovbojských bot. Nohy do nich obuté patřily muži se širokými rameny, který byl uvelebený v příliš velkém křesle z černé kůže. Zrovna telefonoval, poslouchal někoho na druhém konci. Rytíř Ochránce.

Někdy v minulosti muselo jít o velmi silného člověka, ale teď měl svaly obalené v čemsi, čemu můj otec přezdíval „čisté sádlo“. Stále jistě šlo o velkého silného muže, který se asi dokázal i rychle pohybovat, pokud bylo potřeba, a to i přes nevzhlednou pneumatiku kolem pasu. Oblečený byl v džínech a temně modré košili s třásněmi. Nevěděla jsem, že je ještě někde šijí. Oblečení, v němž byl dobyt, či spíše ukonejšen do poddanství Západ, bylo původně navrhováno pro muže štíhlé jako proutek. Ochránce v nich vypadal jako Gene Autry^1, který se příliš dlouho ládoval Twinkies.

Rytíř se na mne podíval. Tvář měl širokou, s masivní hranatou bradou a zkoumavýma modrýma očima pod výrazným obočím. Mnohokrát zlomený nos měl pokřivený. Vlasy, nebo spíše jejich zbytek, mu kryl klobouk, ale vsadila bych se, že to něco málo, co mu rostlo na hlavě, mělo šedou barvu a bylo přistřižené nakrátko.

Ochránce ukázal na jednu z menších červených židlí postavených u stolu. Sedla jsem si a přitom jsem dostala možnost nakouknout do kartónové krabice na stole. Skrývala zpola snězenou koblihu s želé polevou.

Rytíř se vrátil k naslouchání telefonní konverzaci, takže jsem se alespoň rozhlížela po jeho kanceláři. Velká knihovna, také z tmavého třešňového dřeva, stála u protější zdi. Nad ní visela obrovská dřevěná mapa Texasu, obroubená pásy ostnatého drátu. Zlaté popisky pod každým kouskem drátu označovaly jméno výrobce a rok.

Ochránce konečně dotelefonoval, bez rozloučení zavěsil.

„Jestli máte nějaké papíry k předložení, teď by na to byl ideální čas.“

Podala jsem mu cechovní ID a půl tuctu doporučení. Zběžně je prolistoval.

„Voda a stoky, hm?“

„Ano.“

„Člověk musí být buď dost odolný, nebo dost hloupý, aby se v téhle době potloukal dole ve stokách. K jakému typu patříte vy?“

„Nejsem pitomá, ale kdybych řekla, že jsem odolná, zaškatulkujete si mě jako nájemného hrdlořeza. Takže budu raději mlčet a tajuplně se usmívat.“ Předvedla jsem mu svůj nejlepší tajuplný úsměv. Nepadl na kolena, nezačal mi líbat nohy ani mi nesliboval hory doly. Musela jsem vyjít ze cviku.

Ochránce si pozorněji prohlédl podpis. „Mike Tellez. S tím jsem už taky pracoval. Děláte pro něj pravidelně?“

„Víceméně.“

„O co šlo tentokrát?“

„Měl potíže s tím, že mu někdo nebo něco odvlékalo velké kusy vybavení. A kdosi mu napovídal, že tam má mládě marakihana.“

„Ti patří k mořským tvorům,“ odvětil. „Ve sladké vodě hynou.“

Obézní křupan, který jí koblihy s želé polevou, nosí košile s třásněmi a bez zaváhání identifikuje nepříliš známé magické stvoření. Rytíř Ochránce. Mistr kamufláže nejvyššího stupně.

„Přišla jste Mikovu problému na kloub?“

„Ano. Měl tam impalského červa,“ řekla jsem.

Jestli to na něj udělalo dojem, nedal to na sobě znát. „Zabila jste ho?“

Ha ha, moc vtipné. „Ne, jenom jsem mu dala najevo, že je tam velmi nevítaný.“

Ta vzpomínka bodla jako nůž a na moment jsem znovu klopýtala tmavým tunelem, kde mi hladina tekutých výkalů a jiného svinstva sahala až k bokům. Levá noha mi hořela ledovou bolestí a já ji napůl táhla za sebou bojujíc o každý metr, zatímco se za mnou z obrovského bledého těla červa valila do špíny kolem živo-krev. Kluzká zelená krev rozvířila stojatý povrch stoky, každá z buněk byla maličkým živoucím organismem hnaným jedinou touhou: znovu se sjednotit. Nezáleželo na tom, jak často nebo jak daleko od sebe se tohle stvoření objevilo, vždy šlo o téhož impalského červa. Existoval jen jeden a neustále se regeneroval.

Ochránce položil moje papíry na stůl. „Takže, co byste ráda?“

„Vyšetřuji vraždu Grega Feldmana.“

„Kdo vás tím pověřil?“

„Já sama.“

„Aha,“ odtušil a opřel se na židli. „A proč?“

„Z osobních důvodů.“

„Znala jste ho osobně?“ Tu otázku mi položil naprosto neutrálním tónem, ale bylo nanejvýš zjevné, kam tím mířil. Ráda jsem ho zklamala.

„Ano. Byl přítelem mého otce.“

„Aha,“ zopakoval. „Váš otec by nemohl učinit prohlášení?“

„Je mrtvý.“

„To je mi líto.“

„Nemusí být,“ uklidnila jsem ho. „Neznal jste ho.“

„Vlastníte něco, čím byste mohla dokázat svůj vztah ke Gregu Feldmanovi?“

Klidně bych mu mohla doložit spolupráci s Řádem. Kdyby si našel moji složku, zjistil by, že Greg sponzoroval mou přihlášku, ale tím směrem jsem se nehodlala vydat.

„Gregu Feldmanovi bylo třicet devět let. Byl to nesmírně uzavřený muž a nerad se nechal fotografovat.“ Podala jsem mu malý obdélník – fotografii. „Na téhle je on a já v den mojí maturity. V jeho bytě se nachází totožná fotografie. Je umístěná v knihovně, na třetí poličce největší skříně.“

„Už jsem ji viděl,“ řekl Ochránce.

Jak zatraceně milé. „Mohla bych ji dostat zpátky, prosím?“

Fotku mi vrátil. „Jste si vědoma toho, že vás Greg zahrnul do své závěti jako dědičku?“

„Ne.“ Uvítala bych chvilku klidu, abych se mohla vyrovnat se svými pocity viny a vděčnosti, ale rytíř Ochránce neúprosně pokračoval dál.

„Všechny finanční úspory odkázal Řádu a Akademii.“ Pozoroval mě, čekal, jak zareaguju. To si snad myslel, že mi záleželo na Gregových penězích? „Vše ostatní, knihovnu, zbraně a objekty moci, to všechno přenechal vám.“

Na to jsem neřekla nic.

„Poptal jsem se na vás u Cechu,“ navázal. Modré oči mě přimrazily na místě. „Slyšel jsem, že jste schopná, ale zoufale by se vám hodily peníze. Řád je připravený učinit vám štědrou nabídku za Gregovu pozůstalost. Myslím si, že vám ta suma přijde více než přiměřená.“

To byla urážka a oba jsme to věděli. Uvažovala jsem, jestli mu mám říct, že kdyby se mexické děvky a oklahomští kovbojové nerozhodli trochu si užít, nebyli by dnes žádní Texasané, ale to by bylo kontraproduktivní. Kdybych nazvala rytíře Ochránce zkurvysynem v jeho vlastní kanceláři, neobešlo by se to bez následků.

„Ne, díky,“ usmála jsem se zářivě.

„Jste si jistá?“ změřil si mě pohledem. „Vypadáte, že by se vám peníze mohly hodit. Řád vám za ně dá víc, než byste si kdy mohla vydělat, pokud byste je dražila jednotlivě. Jestli vám můžu radit, tu nabídku přijměte. A kupte si pár slušnějších bot.“

Věnovala jsem krátký pohled okopaným teniskám. Měla jsem je ráda. Mohla jsem je vybělit. Krev z nich pak šla krásně dolů.

„Myslíte, že bych si měla pořídit nějaké podobné těm vašim?“ zeptala jsem se, oči upřené na jeho boty. „Kdo ví, možná by k tomu přihodili navíc i kovbojské tričko s třásněmi. A možná ještě opasek.“

Pohled mu trochu ztvrdl. „Ostrý jazyk vám očividně nechybí.“

„Komu, mně?“

„Řeči zůstanou řečmi. Co doopravdy umíte?“

Tenký led. Postupujte opatrně.

Opřela jsem se do židle. „Co opravdu umím, pane? Nepodniknu nic, co by byť jen připomínalo urážku nebo vyhrožování rytíři Ochránci v jeho vlastní kanceláři, bez ohledu na to, jak moc se mě jeho slova dotýkají. To by bylo hloupé a vysoce nebezpečné pro mé zdraví. Přišla jsem tady kvůli informacím. Prostě chci vědět, na čem Greg Feldman pracoval, než zemřel.“

Na okamžik jsme jen seděli a dívali se na sebe.

Pak rytíř Ochránce nosem zhluboka nasál vzduch se slyšitelným vhúš a řekl: „Máte nějaké základy práce vyšetřovatele?“

„Jistě. Otravovat lidi zapletené do daného případu tak dlouho, dokud se mě viník nepokusí zbavit.“

Zašklebil se. „Víte, že tuhle záležitost vyšetřuje i Řád?“

Jinými slovy držte hubu a krok, slečinko, a nechte to na schopnějších lidech. „Greg Feldman byl má jediná rodina a já hodlám zjistit, kdo nebo co ho zabilo.“

„A co potom?“

„To budu řešit, až taková situace nastane.“

Propletl prsty na rukou do jediné pěsti. „Cokoliv, co zvládlo odpravit rytíře Mystika, muselo mít k dispozici dost síly.“

„Ne nadlouho.“

Nad těmi slovy chvíli uvažoval. „Možná… možná bychom vaše schopnosti mohli využít.“

To bylo nečekané. „Proč byste kruci potřebovali moje schopnosti?“

Počastoval mě čímsi, o čem byl pravděpodobně přesvědčen, že je to jeho nejlepší tajuplný úsměv. Mně spíš připomínal grizzlyho, kterého někdo probudil uprostřed zimy.

„Mám své vlastní důvody. Povím vám, co pro vás mohu udělat. Dostanete na svou ID kartu nálepku vzájemné pomoci. Ta by vám mohla otevřít pár dveří. Budete moci používat Gregovu kancelář a umožníme vám nahlédnout do otevřené složky a policejní zprávy.“

Otevřená složka znamenala, že bych případ převzala tak, jak se dostal ke Gregovi. Holá fakta a žádné či minimální nálezy. Musela bych znovu projít Gregovy stopy. Zatraceně víc, než jsem čekala.

„Díky,“ řekla jsem mu.

„Složka neopustí budovu,“ odpověděl mi. „Žádné kopie nebo citace. A kompletní zprávu předáte pouze a jenom mně.“

„Jsem vázaná cechovní smlouvou o sdílení informací,“ oponovala jsem.

Jen mával rukou. „O to už se postaráme.“

Odkdy Řád poskytoval takový servis? Rytíř Ochránce vycházel až příliš vstříc bezcennému žoldákovi, jako jsem já. Proč? Lidé, kteří mi prokazovali službu, mě znervózňovali. Na druhou stranu, darovanému koni na zuby nehleď. I když jsi ho dostal od obézního suchara v košili s třásněmi.

„Oficiálně spolu nemáme co do činění,“ upřesnil. „Poděláte to, a je z vás nežádoucí osoba.“

„Rozumím.“

„Tím pádem jsme skončili,“ uzavřel celou konverzaci.

Venku si mě mávnutím přivolala recepční a chtěla po mně ID kartu. Předala jsem ji a koukala, jak na ID připevnila malou metalickou nálepku Vzájemné pomoci, oficiální značku, že se Řád zajímá o mou skromnou práci. Pár dveří mi to otevře, a ještě víc mi jich zabouchnou před nosem. No, co už.

„Z Teda si nic nedělejte,“ řekla mi recepční a vrátila mi kartu. „Občas bývá hrubý. Jmenuji se Maxine.“

„Mé jméno je Kate. Mohla byste mi ukázat nebo říct, která kancelář patří zesnulému rytíři Mystikovi?“

„S radostí. Poslední dveře napravo.“

„Díky.“

Usmála se a vrátila se zpátky do práce. Prostě nádhera.

Došla jsem až ke Gregově kanceláři a ve dveřích se zastavila. Něco nebylo v pořádku.

Čtvercovým oknem dovnitř proudilo denní světlo a zalévalo svitem podlahu, úzký stůl a dvě staré židle. Nalevo se po celé délce stěny táhla knihovna s hlubokými policemi, u nichž hrozilo, že se mohou každou chvíli zhroutit pod vahou úzkostlivě seřazených svazků. Čtyři kovové kartoteční skříně, vysoké jako já, se tyčily u protější stěny. Stohy složek a papírů se nahromadily v rozích, byly rozložené na židlích a zabíraly celou desku stolu.

Někdo procházel Gregovy papíry. Udělali to pečlivě. Kancelář nebyla vyrabovaná, ale podívali se na každou z jeho složek a pak je položili v kupkách na první rovný povrch, který byl po ruce. Vůbec se nenamáhali, aby všechno vrátili zpátky na místo. Tohle byly Gregovy soukromé dokumenty. Někdo se dotýkal Gregových věcí, listoval jimi, četl si jeho myšlenky poté, co zemřel. Z nějakého důvodu mě ta myšlenka znepokojovala.

Vstoupila jsem dovnitř. Cítila jsem, jak se za mnou uzavřelo ochranné kouzlo. Symboly arkány se rozzářily slabým oranžovým svitem a na šedém koberci vytvořily komplikované obrazce. Dlouhé pokroucené čáry symboly propojovaly, křížily se mezi sebou a proplétaly se po celé kanceláři. Místa, kde se čáry protínaly, byla označena zářivou červení. Greg místnost zapečetil vlastní krví – a co víc, tohle kouzlo připravoval jenom pro mne, jinak bych nebyla schopná ho vidět. Pokud bych teď použila magii, nevěděl by o tom nikdo další, protože by se ozvěna magického výboje nedostala z kanceláře ven. Přichystat zaklínadlo o podobné složitosti mu muselo zabrat týdny. Podle intenzity, s jakou čáry žhnuly, by měl výsledný obrazec pohltit zatraceně velký výboj. Proč by to dělal?

Prošla jsem mezi stohy složek až k polici s knihami. Obsahovala staré vydání Almanachu mystických stvoření, ještě starší verzi Slovníku tajemna, Bibli, krásnou edici Koránu v kožené vazbě se zlatým potiskem, několik dalších svazků zaměřených na náboženství a tenoučkou kopii Spenserovy Královny víl.

Došla jsem až ke kartotečním skříním. Byly prázdné, přesně jak jsem očekávala. Poličky byly označené Gregovým vlastním, jedinečným kódem, kterému jsem pořádně nerozuměla. Na tom ani nezáleželo. Vybrala jsem si nejbližší stoh papírů a rozložila opatrně první složku na kovovém rámu.

O dvě hodiny později jsem skončila s prohlížením papírů na podlaze a židlích a byla jsem připravená pustit se do hromad na stole, když mě zarazila velká hnědá obálka. Ležela na vršku stohu přímo uprostřed složek, takže mé jméno napsané Gregovou kurzívou bylo patrné na první pohled.

Poskládala jsem složky na podlahu, přisunula jsem si židli a pak vysypala obsah obálky na desku stolu. Obsahovala dvě fotky a dopis. Na první fotce stály vedle sebe dvě dvojice. Poznala jsem svého otce, mohutného zrzavého muže se širokými rameny, jenž jednou rukou objímal ženu, která musela být má matka. Některým dětem zůstane alespoň střípek vzpomínky na jejich zemřelé rodiče, tón hlasu, náznak vůně nebo obraz. Já si nepamatovala vůbec nic, jako by má matka ani neexistovala. Její ztráta musela být pro otce příliš bolestivá, takže neměl žádné její fotografie a já o ní věděla jen to, co mi řekl. Byla hezká, říkal mi, a měla dlouhé světlé vlasy. Upřeně jsem hleděla na ženu na fotografii. Byla nepříliš vysoká, drobné postavy. Rysy tváře odpovídaly její postavě, dobře formované, jemné, ale nevyzařovala z nich křehkost. Stála sebejistě v jednoduché, přirozené póze, zahalená v jakémsi druhu magického závoje. Dokonale si uvědomovala vlastní sílu. Byla nádherná. Otec i Greg mi říkali, že jsem jí podobná, ale ať jsem se dívala, jak chtěla, netušila jsem, o čem mluvili. Mé rysy byly o něco výraznější, ústa větší a nebyla by v žádném případě našpulená, ani kdybych zapojila veškerou představivost. Zdědila jsem po ní tmavě hnědou barvu očí, ale na rozdíl od ní měly ty moje zvláštní mandlový tvar, a ještě k tomu byly mírně podlouhlé. A taky mám o odstín tmavší pokožku. Kdybych to přehnala s oční linkou a řasenkou, mohla bych se snadno vydávat za cikánku. A tím výčet rozdílů nekončil. Tvář mé matky vyzařovala ženskou něžnost. Můj obličej ne, alespoň v porovnání s ní. Kdybychom vedle sebe stály v místnosti plné lidí, na mne by se nikdo nepodíval. A pokud už by se u mě někdo zastavil na kus řeči, ona by zvládla ukrást jeho pozornost jediným úsměvem.

Hezká. Jo, jasně. Díky, že ses držel tak zpátky, tati.

Na druhou stranu, pokud by si titíž lidé měli vybrat někoho, kdo za ně kopne padoucha do kolene, vybrali by si mne. Žádný problém.

Vedle mé matky a otce stál Greg s půvabnou asiatkou, svou první ženou Annou. Na rozdíl od mých rodičů ti dva stáli trochu od sebe, udržovali si od sebe téměř nepostřehnutelnou vzdálenost, jako by jejich osobnosti vykřísly jiskru, kdyby se náhodou dotkly. Gregovy oči byly plné smutku.

Položila jsem fotku lícem na stůl.

Na další fotce jsem byla já, mohlo mi být tak devět nebo deset, jak skáču do jezera z větví obrovského topolu. Nevěděla jsem, že by podobnou fotku měl. Ani kdy a kde byla pořízena.

Přečetla jsem si dopis, pár řádků rozptýlených po celé stránce, kus Spenserovy básně.

Na písčitý břeh psal jsem jméno tvé,

však vlny zahladily moje dílo.

I napsal jsem tam jméno podruhé,

leč v přílivu se znovu rozptýlilo.

A pod tím byla napsána čtyři slova Gregovou krví.

Amehe

Tervan

Senehe

Ud

Slova vzplála rudým ohněm. Zachvátila mě silná křeč, plíce se mi stáhly, místnost se rozmazala. Skrze hustou mlhu mi tlukot vlastního srdce zněl jako kostelní zvon. Kolem mne zavířil zámotek z propletených sil, ocitla jsem se uprostřed pokroucené změti klouzavých, pružných silových proudů. Sáhla jsem po nich a uchopila je a ony mne vynesly kamsi ven a daleko do světla a zvuku. Světlo mě prostoupilo a vybuchlo mi v mysli, vysílajíc tisíce jiskřiček skrze mou kůži. Krev mi v žilách žhnula jako roztavený kov.

Byla jsem ztracená. Ztracená ve víru světla.

Otevřela jsem ústa, bojovala jsem, abych ze sebe dostala slovo. Nedařilo se mi to, už jsem myslela, že to bude můj konec, ale nakonec jsem ho vyslovila, vložila jsem svou moc do slabého zašeptání.

„Hesaad.“ Moje.

Svět se přestal točit. Našla jsem si v něm znovu místo. Přede mnou se tyčila ona čtyři slova. Musela jsem je vyslovit. Použila jsem znovu svou moc a vyslovila je, silou vůle jsem je přinutila, aby se stala mými.

„Amehe. Tervan. Senehe. Ud.“

Tok moci zeslábl. Znovu jsem upřeně pozorovala bílou stránku. Slova zmizela a po papíře se začala rozlévat rudá loužička. Dotkla jsem se jí a ucítila píchnutí magie. Moje krev. Spustila se mi z nosu.

Vytáhla jsem z kapsy obvaz, protože jsem vždycky nějaký nosila u sebe, přitiskla si ho k nosu a zaklonila se. Spálím ho později. Hodinky na mém zápěstí ukazovaly sedmnáct minut po poledni. Nějak jsem za těch pár okamžiků ztratila skoro hodinu a půl.

Čtyři slova moci. Poslechni, Zabij, Ochraňuj a Zemři. Slova tak základní, silná a nebezpečná, že poroučela i syrové magii. Nikdo nevěděl, kolik jich vlastně existuje, odkud vzešla nebo proč mají takový vliv na magii. I lidé, kteří se kouzlením nikdy nezabývali, dokázali rozeznat jejich význam. Řídili se jimi, jako by ta slova byla součástí jakési prastaré lidské paměti, již nosí všichni v sobě.

Ale nestačilo je znát, museli jste je ovládnout. Když přišlo na získávání slov moci, měli jste pouze jeden pokus. Buď jste je ovládli, nebo jste přišli o život. To vysvětlovalo, proč existuje jen málo uživatelů magie, kteří by je dokázali používat. Ve chvíli, kdy jste je ovládli, vám patřila navždy. Muselo se s nimi pracovat s velkou precizností, a když byla použita, ten, kdo je vyslovil, většinou skončil na pokraji vyčerpání. Greg i můj otec mě varovali, že slovům moci se dá odolávat, ale zatím jsem neměla možnost použít je proti nepříteli, jenž by to zvládl. Patřila ke krajním možnostem, když vše ostatní selhalo. Teď jsem jich měla šest. Čtyři mi předal Greg, dvě už jsem znala předtím. Moje a Pusť. Ta mě naučil ještě před dávnou dobou otec. Bylo mi dvanáct a málem jsem jejich ovládnutí nepřežila. Teď to bylo až příliš jednoduché. Možná že se moc krve zesilovala s věkem. Přála jsem si, aby Greg ještě žil, abych se ho mohla zeptat. Pohlédla jsem na podlahu. Oranžové linky Gregovy clony vybledly natolik, že jsem je skoro neviděla. Absorbovaly, co se dalo. Slova mi bzučela v hlavě, měnila tvar a obracela se, snažila se najít své místo. Gregův poslední dárek. Cennější než cokoliv, co mi kdy mohl dát.

Postupně jsem si uvědomila, že mě někdo sleduje. Vzhlédla jsem a uviděla ve dveřích hubeného černocha, kolem jehož kanceláře jsem prošla asi před třemi hodinami.

„Jste v pořádku?“

„Spustila jsem zbytkovou ochrannou clonu,“ zamumlala jsem, obvaz stále u nosu. „Stane se. Jsem v pohodě.“

Pozorně si mě prohlížel. „Jste si jistá?“

„Jo.“ Ano, jsem neschopný idiot, a teď prosím odejděte.

„Přinesl jsem vám Gregovu složku,“ řekl, ale nehodlal vstoupit dovnitř. Chytré. Pokud jsem spustila past nastraženou Gregem, mohla by zasáhnout i jeho. „Omlouvám se, že jdu tak pozdě. Měl ji jeden z našich rytířů.“

Došla jsem k němu a složku převzala. „Díky.“

„Nic se nestalo.“ Ještě chvíli si mě prohlížel a pak odešel.

Prohrabala jsem Gregův stůl, abych našla zrcadlo. Každý mág s trochou rozumu měl jedno vždy po ruce, protože ho příliš mnoho zaklínadel vyžadovalo. Gregovo vypadalo jen jako obdélník v jednoduchém dřevěném rámu. Zahlédla jsem se v něm a skoro mi vypadlo z ruky. Vlasy mi zářily. Vycházel z nich slabý tmavorudý svit, který se měnil, když jsem si prsty projela vlasy, jako kdybych měla každý pramen vlasů pokrytý fluorescenční barvou. Potřásla jsem hlavou, ale světélkování nepřestalo. Vrčet taky nepomohlo a neměla jsem nejmenší tušení, jak se toho zbavit. Tak jsem se ukryla v nejvzdálenějším rohu, kam ode dveří nebylo vidět, a otevřela složku. Pokud se něco nedaří řešit, je nutné to aspoň přečkat.

Když jsem si poprvé přivlastnila slova moci, vyčerpalo mě to. Teď jsem naopak byla rozjařená, posedlá jakýmsi druhem magické euforie. Překypovala jsem energií a bojovala jsem, abych ji udržela v sobě. Chtělo se mi skákat, běhat, něco dělat. Místo toho jsem se musela krčit v rohu a soustředit na papíry před sebou. Složka obsahovala zprávu koronera, souhrn policejní zprávy, pár spěšných poznámek a několik fotek místa činu. Jeden široký snímek ukazoval dvě těla roztažená na asfaltu, jedno bylo strnulé, bledé a úplně nahé. Z druhého zbyla jen krvavá změť potrhaných tkání. Jako první jsem si našla detailnější fotografii toho zohaveného. Mrtvola ležela na krví nasáklé látce s rukama i nohama roztaženýma. Něco mu vrazilo do trupu, popadlo ho za prsní kost a neuvěřitelnou silou mu ji vytrhlo z těla. V odhalené hrudní dutině se leskla mokrá masa rozmačkaného srdce. Proti houbovitým zbytkům plic a nažloutlé bělosti zlomených žeber vypadala tmavá. Levá paže vykroucená z kloubového pouzdra visela jen na několika zakrvácených svalových vláknech. Další snímek zachycoval z blízkosti hlavu oběti. Smutné oči, které jsem tak dobře znávala, vzhlížely přímo do fotoaparátu. Bože. Přečetla jsem si popisek. Tenhle dobitý kus lidského masa bylo všechno, co zbylo z Grega. V krku se mi udělal knedlík. Bojovala jsem s ním několik agonizujících sekund, dokud neustoupil. Tohle nebyl Greg. Bylo to jen jeho tělo. Další snímek mi nabídl detailní pohled na druhé tělo. To vypadalo nedot-čeně, až na to, že mu chyběla hlava. Zlomený kus obratle vyčníval ze zbytku krku, pahýlu obroubeného povadlými cáry roztržené tkáně. Žádné důkazy nenaznačovaly, že by hlava na místě činu zůstala. A na zemi nebyla téměř žádná krev. Měly by jí tady být litry. Tělo leželo našikmo, krční cévy přerušené, tak kam se poděla všechna ta krev? Našla jsem ještě čtyři další snímky těla a položila je vedle sebe na podlahu. Hladká kůže bílá jako mramor těsně přiléhala ke svalům, jako by na sobě tělo nemělo žádný tuk, jen hubené svaly. Z pokožky nevyrůstal ani jediný chloupek. Šourek vypadal svraštělý a neobvykle malý. Potřebovala jsem si prohlédnout zblízka i ruku, ale snímek jsem nenašla. Někdo ho musel zamést pod koberec. Příliš na tom nezáleželo, protože všechny ostatní příznaky odpovídaly. I bez nehtů byl závěr naprosto jasný. Hleděla jsem na mrtvolu upíra. Upíři jsou mrtví už ve své podstatě, ale tenhle skončil i svou nemrtvou existenci. Ani Ghastek s veškerou svou nekromantskou mocí nedokázal dát dohromady upíra bez hlavy. Otázka za šedesát čtyři tisíce zněla, komu tenhle trup patřil? Většina příslušníků Lidu si své upíry značkovala. Jestli byl tenhle označkovaný, blbec fotograf to na snímcích nedokázal zdokumentovat. Co by bylo schopné zamést jak s rytířem Mystikem, tak i s upírem? Nemrtví tohohle druhu se uměli pohybovat neskutečně rychle a bez pomoci zvládli oddělat i celý SWAT tým na jeden zátah. Byli těžkou kořistí. Upír společně s Gregem představovali téměř nepřemožitelnou dvojici. A přesto je někdo zabil.

Zamyšleně jsem se opřela do židle. Ten, kdo je zabil, musel mít velkou sílu. Musel být rychlejší než upír, dostatečně silný, aby dokázal odtrhnout hlavu od těla, a musel být schopný odstínit Gregovu magii a vyhýbat se jeho palcátu. Kdybych měla zpaměti vyjmenovat možné podezřelé, byl by to dost krátký seznam. Za prvé, Lid mohl chtít zabít Grega a použít jednoho ze svých upírů jako návnadu. Starší upír v rukou zkušeného Pána mrtvých byl zbraní, která neměla obdoby. Kdyby jich bylo víc, mohli by zabít jak Grega, tak vlastního krvesaje. To by však bylo drahé a příliš nepravděpodobné, jelikož Greg se specializoval zvláště na likvidaci upírů. Nebylo by to však nemožné. Za druhé, stav Gregova zmrzačeného těla ukazoval spíše na kožoměnce. Takováhle zranění odpovídala použití více než jednoho páru zubů a drápů. Možná to byl lupus, nepříčetný kožoměnec. Těla lidí ovlivňovaných Lykosovým virem, zkráceně Lyk-V, toužila po zabíjení všech bez rozdílu, zatímco se jejich mysl snažila chuť na krveprolití omezovat. Když mysl vyhrála nad tělem, z dané osoby se stal svobodný člověk Zákona a připojil se k dobře organizované a vysoce disciplinované Smečce. Když tělo zvítězilo nad duchem, z kožoměnce se stal lupus, kanibalistický vrah, kterého hormony dohnaly k šílenství. Lovil naprosto všechno a byl loven naprosto všemi. Teorie s lupem byla ještě méně pravděpodobná než ta zahrnující Lid. Bezhlavý upír byl nedotčený až na krk, a lupuové všechno trhali v maniakální zuřivosti. Navíc by jich Greg zvládl několik zabít, na místě činu se však žádná další těla nenašla. A za třetí, pokud by byl vrahem lupus, nebo spíše několik těchto jedinců, nechal by tam tunu důkazů od slin, přes chlupy až po vlastní krev. Kancelář soudního lékaře byla vybavená genetickými profily téměř všech známých kožoměnců. Z toho, co jsem zatím vyčetla, to nevypadalo, že by složka obsahovala nějaké lejstro potvrzující, že se tam našla DNA kožoměnce. Protírání obličeje mi taky zrovna nedodalo žádný zvláštní náhled na situaci. Co bylo nejpravděpodobnější… vraždu nespáchal ani jeden ze zmiňovaných a u toho jsem musela prozatím skončit.

Pitevní zpráva potvrdila, že bezhlavé tělo patřilo druhu Homo sapiens immortuus, upírovi. Ironické pojmenování, jen co je pravda, protože ve chvíli, kdy se z člověka stal upír, lidské vědomí odumřelo. Neznali strach ani lítost, nebylo možné je socializovat, postrádali ego. Na vývojovém žebříčku stáli asi tak na úrovni hmyzu – měli sice nervový systém, ale nedokázali myslet. Ovládal je neukojitelný hlad a vraždili všechno, co jim zkřížilo cestu, aby ho uhasili. Zamračila jsem se. Složka neobsahovala žádný m-sken. Všechna místa činu byla rutinně proskenovaná kvůli přítomnosti magie. Technicky vzato k téhle složce mohla m-sken požadovat jak policie, tak VJON, a mohli ho dostat, pokud by předložili soudní příkaz. Skutečnost, že m-sken chyběl, naznačovala, že na něm bylo cosi, co Řád nechtěl veřejnosti odhalit. Pokud by samozřejmě tentýž kretén, který dělal fotky, náhodou nevyhodil m-sken do koše. Poslední papír ve složce obsahoval jen seznam několika ženských jmen. Sandra Molotová, Angelina Gomezová, Jennifer Yingová, Alisa Konovová. Žádné z nich mi neznělo povědomě a u seznamu nebyl žádný vysvětlující text. Pohled do zrcadla odhalil, že mi vlasy zatím pohasly. Vyrazila jsem ostrým krokem ke stolu a vytočila číslo uvedené v policejní zprávě. Na druhé straně se ozval nevrlý hlas. Představila jsem se a požádala o hlavního vyšetřovatele. „Zabývám se vraždou rytíře Mystika.“

„S vašimi lidmi už jsme mluvili,“ opáčil chlap na druhém konci. „Přečtěte si tu zatracenou zprávu.“

„Ale nemluvili jste se mnou, pane. Velmi bych ocenila, kdybyste si na mě mohl najít alespoň chvilku. Stačila by opravdu jen malá chvilka.“

Ve sluchátku to třesklo a ozvalo se pípání, protože muž zavěsil. Tolik k meziagenturní spolupráci.

Hodinky na mém zápěstí ukazovaly za pět minut jedna. Mám spoustu času na omrknutí márnice. Jednoměsíční povinná čekací lhůta na mrtvé upíry se teprve rozběhla a nálepka vzájemné pomoci zaručí, že nebudu mít žádné potíže, kdybych se chtěla podívat na násoskovo tělo. Zavřela jsem složku, dala ji do nejbližší kartoteční skříně a pakovala se pryč.

Městská márnice stála uprostřed městského centra. Přesně naproti ní se za obrovským prostranstvím Nepojmenovaného náměstí tyčila zlatá kopule státního Kapitolu. Starou márnici už dvakrát srovnali se zemí. Nejdříve to byl zběhlý Pán mrtvých a pak golem, tentýž, který vytvořil Nepojmenované náměstí z pěti městských bloků, když se mu nepodařilo dostat skrz ochranné clony Kapitolu. I teď, šest let po oné události, odmítalo město prázdný prostor kolem Kapitolu pojmenovat s tím, že dokud nebude mít jméno, nikdo tam nemůže nic vyvolávat.

Novou márnici postavili stylem „do třetice všeho dobrého“. Nejmodernější zařízení, které vypadalo jako zparchantělý potomek vězení a pevnosti, jejž ještě pro jistotu vybavili několika prvky odkoukanými ze středověkých hradů. Místní žertovali, že kdyby se budova Kapitolu zase ocitla pod útokem, státní zákonodárci by jednoduše mohli přeběhnout náměstí a ukrýt se v márnici. Když jsem se tak dívala na stavbu před sebou, dokázala bych si to i představit.

Strohá, odpuzující budova márnice vypadala mezi vyumělkovanými fasádami obchodních center jako Smrťák, který zrovna zaskočil na čajový dýchánek. Její obchodněji založení sousedé museli být nešťastní, že ji mají přímo ve svém středu, ale nenadělali s tím nic. Márnicí procházelo víc lidí než jimi všemi dohromady.

Další znak dnešní doby.

Vystoupala jsem po širokém schodišti mezi žulovými sloupy. Pár kroků k turniketu a byla jsem uvnitř rozlehlé haly. Vysoká okna dovnitř vpouštěla hodně světla, ale úplně zahnat příšeří se jim stejně nedařilo. Shromažďovalo se v rozích a kolem zdí, připravené přichytit se na kotník neopatrného procházejícího. Podlahu tvořily dlaždice z šedé leštěné žuly. Z protější stěny zívaly chřtány dvou chodeb, zalité modrým světlem vílamp. Tam dlaždice končily a pokračovalo nažloutlé linoleum.

Vzduch tu páchl smrtí. Nejednalo se přímo o zápach rozkládajícího se masa, z něhož by se zvedal žaludek, ale o trochu jiný druh puchu. Tenhle byl složený z chlóru, formalínu a hořkých léčiv a vzdáleně připomínal nemocniční vzduch. Až na to, že by si je nikdo nespletl. V nemocnici život zanechával určité stopy. Tady se dala vycítit jen jeho nepřítomnost.

Mezi oběma chodbami byl informační koutek. Dokráčela jsem až tam a představila se úředníkovi v nemocničním mundúru. Krátce si prohlédl mou ID kartu a přikývl. „Je v sedmičce Céčku. Víte, kde to je?“

„Ano, už jsem tady byla.“

„Dobře. Jděte napřed, někoho za vámi pošlu, aby vám to tam otevřel.“

Dala jsem se chodbou vpravo až ke schodišti a po něm sešla do sklepa. Prošla jsem kolem sekce B a zastavila se až před ocelovou branou, která blokovala další cestu.

Asi po pěti minutách se v chodbě rozlehla ozvěna spěšných kroků a zpoza rohu vyšla žena v zeleném nemocničním úboru a zamazané zástěře. V jedné ruce měla tlustý kroužkový pořadač, ve druhé se jí houpal cinkající svazek klíčů. Pár tenkých pramenů blonďatých vlasů jí vyklouzlo ze síťky na vlasy. Pod očima se jí rýsovaly tmavé kruhy. Pleť měla povadlou.

„Omlouvám se,“ řekla jsem.

„Ech, s tím si nedělejte starosti,“ odtušila a zápasila dál s klíči. „Nezaškodí mi, když se občas projdu.“

Otevřela bránu a protáhla se kolem mne. Následovala jsem ji až k vyztuženým ocelovým dveřím. Odemkla dva zámky, ustoupila a vyštěkla: „Poroučím ti já, Julianne, a ty uposlechneš mého rozkazu. Otevři se!“

Magie se jemně rozvlnila a kouzlo pootevřelo dveře. Julianne je doširoka otevřela. Uvnitř na kovovém stole přišroubovaném k podlaze leželo nahé tělo. Leželo ztuhle na nerezové oceli. Jeho kůže měla podivný bledý odstín, bíle růžový, jako by ho někdo obarvil. Hruď mu svíral postroj z oceli a stříbra, a navíc ho jistil řetěz silný jako moje ruka, upevněný ke kruhu v podlaze.

„Většinou jim dáváme jenom obojky, ale u tohohle…“ Julianne mávla rukou.

„Jasně,“ zadívala jsem se na pahýl krku.

„Ne, že by znovu ožil nebo tak. Rozhodně ne bez hlavy. Ale stejně, pokud by něco…“ pokývla hlavou směrem k nejbližší stěně a k poplašnému tlačítku. „Jste ozbrojená?“

Vytáhla jsem Zabíječe. Julianne před lesknoucí se čepelí ucouvla. „Páni. Dobře, to by mohlo zafungovat.“

Vrátila jsem šavli zpět do pochvy. „Ještě sem přinesli druhé tělo.“

„Jo, zrovna na to se dalo těžko zapomenout.“

„Našly se nějaké důkazy?“

„Hezký pokus.“ Julianne se pobaveně zašklebila. „Ale je to přísně tajné.“

„Aha,“ odtušila jsem. „A co m-sken?“

„Ten taky.“

Povzdechla jsem si. Greg se svýma tmavýma očima a dokonale krásnou tváří leží tady na tomhle opuštěném, sterilním místě, zamknutý kdesi v šuplíku. Zmrzačený a zlomený. Bojovala jsem s touhou schoulit se a obejmout ten prázdný prostor, který mám najednou v hrudi.

Julianne mi položila ruku na rameno. „Měla jste s ním něco společného?“

„Byl to můj opatrovník,“ řekla jsem jí. Mé snahy vypadat neutrálně očividně selhaly.

„Byli jste si blízcí?“

„Kdysi dávno. Teď už ne.“

„Co se stalo?“

Pokrčila jsem rameny. „Vyrostla jsem a on si toho zapomněl všimnout.“

„Měl nějaké děti?“

„Ne. Ani ženu, ani děti. Jen mě.“

Julianne se s viditelným znechucením zadívala na mrtvolu upíra. „A to by si jeden myslel, že bude Řád dost ohleduplný, aby k takovému svinstvu nepřidělil někoho z příbuzenstva.“

„Přihlásila jsem se dobrovolně.“

Divně se na mne podívala. „Ale podívejme se. Doufám, že víte, co děláte.“

„To já taky. Opravdu není šance, že byste mě do toho m-skenu nechala alespoň nahlédnout?“

Našpulila přemýšlivě rty. „Slyšela jste to?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Myslím, že je někdo u brány. Půjdu to zkontrolovat. Tadyhle si odložím pořadač. Abyste věděla, jsou to tajné zprávy. Nechci, abyste se na ně dívala. A obzvlášť bych nechtěla, abyste si vyhledala ty kolem třetího tohoto měsíce. O braní kopií ze složek ani nemluvě.“ Otočila se a odkráčela ven.

Zalistovala jsem zápisníkem. Třetího bylo zaznamenáno osm pitev. Najít zprávu o té Gregově nebyl zas takový problém. Kriminalistické stopy k případu se skládaly ze čtyř chlupů. Ve sloupečku zabývajícím se původem kdosi tužkou napsal Nzn. Pův Prav Fel Dr. Neznámý, původem pravděpodobně felinního druhu. Takže nešlo o kočičího kožoměnce. Zapsali by ho tam jako Homo sapiens a dodali by přesné latinské pojmenování tvora, v něhož se proměňuje.

Dlouhý složený list m-skenu byl další na řadě. Zatřepala jsem rukou a papír se úslužně podvolil a rozvinul do celé své délky. Měřil skoro metr. Citlivé jehly skeneru na něj barevnými čarami zaznamenávaly do grafu jakoukoliv přítomnost magie. Slabé různobarevné čáry na papíře kolísaly, jasný ukazatel, že se na jednom místě setkal velký počet magických vlivů. Byl nejednoznačný i podle těch nejmírnějších standardů a žádný soud by nedovolil zavést ho mezi důkazy. Malý popisek v horním rohu oznamoval, že jde o kopii. No výborně.

Zašilhala jsem na čáry v grafu a snažila se jim porozumět. Gregovo tělo uvolňovalo magii i po jeho smrti a skener ji zaznamenal jako svažující se šedou čáru, někdy téměř dva a půl centimetru širokou, někdy úzkou, téměř neviditelnou. Hluboce rozeklaná purpurová linka, jež šedou přetínala, musela být upíří magie. Zadívala jsem se ještě pozorněji. V grafu byla další čára, přesněji řečeno série čar, slabých a objevujících se v nepravidelných intervalech po celé délce papíru. Nejdelší z nich byla asi půl centimetru dlouhá, její barva se nedala určit. Zvedla jsem sken, abych si ho mohla prohlédnout proti světlu žárovky. Barva inkoustu vystoupila z papíru. Žlutá. Co se sakra zapisovalo žlutě?

Zatáhla jsem za graf, utrhla ho těsně u dírek pořadače a vložila do vlastní složky.

Julianne se vrátila za malou chvilku. „Nikdo tam nebyl. Tak… vás asi nechám pracovat.“ Vzala pořadač a odešla, nechala mě v místnosti jen s upířím tělem. Natáhla jsem si lékařské rukavice a přistoupila k tělu. Umístění značek záleželo na rozmaru daného Pána mrtvých. Phillian značkoval své upíry symbolem ďáblova oka uprostřed čela. Konstanciini měli značku v levém podpaží . Jelikož čelo jaksi nebylo dostupné, mohl patřit Phillianovi. Teoreticky. Takže jsem se přeci jen dala do hledání značky. Podpaží byla čistá, stejně tak hruď, páteř, záda, zadek, vnitřní strany stehen i kotníky. Pak už zbývalo jen prohlédnout šourek, takže jsem upírovi roztáhla nohy. Varlata se zmenšila hned po úmrtí člověka a během upírova neživota dále sesychala. Existovala dokonce celá studie zaměřená na určování věku krvesajů podle velikosti jejich reprodukčních orgánů. Nezajímalo mě, jak byl tenhle kousek starý, ale podle doprovodných znaků mu muselo být tak padesát. A byl čistý. Bez značky. Nicméně měl jizvu, táhnoucí se u kořene šourku po levé straně. Vypadalo to, jako by mu tam někdo sešil kůži k sobě. Krátké rozhlédnutí po místnosti mi napovědělo, že tady žádný skalpel nenajdu. Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy. Zadoutnal, protože vycítil nemrtvého. Z čepele se zvedla tenoučká mlžná chapadla.

„Ne, že začneš odkapávat,“ zamumlala jsem a opatrně přitiskla hrot špičky šavle na jizvu.

Tkáň nemrtvého zasyčela, jak se čepel zabořila do masa. Udělala jsem čistý, asi půlcentimetrový řez a pak šavli odtáhla. Potom jsem lehounce zatáhla za kůži na obou stranách rány. A odhalila hladkou jizvu po spálenině, asi dva a půl centimetru širokou a skoro další dva centimetry dlouhou. Uprostřed spáleniny trůnila úhledně vypálená značka. Šíp, jenž měl místo hrotu kruh. Ghastekova značka. Proč mě to nepřekvapuje?

„Víte, že za zohavování mrtvoly byste mohla dostat pokutu?“ ozval se mužský hlas.

Se šavlí v ruce jsem se otočila. O rám dveří se opíral vysoký muž. Měl na sobě zelený nemocniční úbor, což znamenalo, že měl mnohem větší právo tu být než já.

„Dávejte si pozor,“ řekl.

„Omlouvám se,“ sklonila jsem šavli. „Nemám ráda, když mě někdo překvapí.“

„Ani já ne. Pokud to nejsou mladé, atraktivní ženy.“ Mohlo mu být tak kolem pětatřiceti. Na rameni mu zářil jasně oranžový pruh. Třetí úroveň prověření. Visačka připnutá k obleku to jen potvrzovala. Narazila jsem na podělaného místního kontrolora. Mohl ze mě udělat v márnici nežádoucí osobu, ani bych nestačila mrknout.

Muž počkal, dokud jsem na něj nepřestala zírat, a pak natáhl dopředu levou ruku. „Jmenuji se Crest.“

Sundala jsem si levou rukavici, aniž bych pustila Zabíječe, a potřásla jsem si s ním rukou. „Já jsem Kate. Máte i nějaké křestní jméno?“

„Ano, ale nemám ho rád.“

Zvláštní chlap. Možná že mi projde i to porcování mrtvoly.

„Je to upír,“ odtušila jsem. „Hledala jsem značku.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie mrtvých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.