TRIÁDA / EDICE DELFÍN

SVAZEK ŠEDESÁTÝ PÁTÝ

GERTRUDA

GOEPFERTOVÁ

PŮLNOČNÍ

DENÍK

© Triáda, 2005

© Gertruda Goepfertová, 2005

Illustrations © Gertruda Goepfertová, 2005

ISBN 978-80-87256-07-7 (knižní verze)

ISBN 978-80-7474-095-4 (verze ePub)

Stojka na lustru anebo Štěstí

Stojka na lustru anebo Štěstí

Šli jsme na hrad v procesí, hudba hrála, rozveselení účastníci tančili, skákali, vyhazovali nohama. Šlapala jsem před šestistupem žen v bílých krojích, jaké nosila děvčata na Slovácku na pouť k Matce Boží Žarošické. Jenže ženy měly místo věnečků na hlavě bílé šátky, smály se, rozjařeně pokřikovaly, prozpěvovaly. Dobrá nálada z nich sršela a škrobené krajky se na nich na všechny strany ježily. Na hradním nádvoří jsem se jim ve shluku zástupů ztratila, obklopili mě neznámí v obyčejných šatech. Vchody se otvíraly na všech čtyřech stranách dvora, každý vešel do hradu dveřmi, které se blízko něho otevřely: jako když dojede vlak, hrneme se do nejbližšího vagonu vozu. Nevěděla jsem, kudy vstoupily ženy v bílých krojích.

Místnost, do níž já jsem se dostala, byla prudce z mnoha zdrojů osvětlena, uprostřed slavnostně prostřená tabule, zařízení jako by výskalo a veselilo se jako před chvílí průvod, jímž jsem se ubírala.

Ze skupin návštěvníků, živě se v hloučkách bavících, se občas vynořila hostitelka v tmavých šatech, ověšená perlami, se zářícím špendlíkem u výstřihu. Proplouvala houštím hostů, zastavovala se, promluvila, ohlédla se. Chovala se sebejistě, ba panovačně, nezávisle na sestavení svého okolí. Zábavu si zřejmě našla, když se jí zachtělo, jinak zůstávala chladná a bez zájmu, soběstačná.

Najednou přestala rozdělovat společenské poloúsměvy a hrstky slov, zastavila se před vozíkem pro invalidy a vyzvala útlého stařešinu, aby se vyšvihl na lustr a udělal stojku. Starý pán vypadal jako živý skalp celé postavy profesora (mohl vyučovat latině a řečtině) nebo vědce, filozofa. Zmenšený člověk, který měl zřejmě také méně tělesných sil. Ač jsem ho neznala, cítila jsem, jak jím úzkost zalomcovala jako elektrický proud. Urazit hostitelku nechtěl, před ostatními hosty se styděl odmítnout a věděl, že cvičením riskuje život: nevymrští-li se dost vysoko a nezachytí-li se hned lustru, zřítí se na tabuli s křišťálem a porculánem. Četla jsem mu na obličeji strašlivé obavy. Vykročila jsem k němu, překonávajíc rozpaky a bázeň, že se zostudím před společností. Vysadila jsem ho z vozíkového křesla a vyzdvihla k lustru, vystupujíc na špičky a vzpínajíc paže. Chytil se kruhu nad svítidly a opřel se dlaněmi o kovové kolo, sice teplé, rozžhavené od žárovek, ale asi ne natolik, aby se na něm neudržel: asi jako vychládající kolečka vařiče. A udělal stojku. Soucítila jsem s jeho bolestí, málem jsem zasyčela. Posílena bezdechým mlčením a pozorným napětím ostatních, přiskočila jsem hned po výkonu starce, jehož jsem sledovala, stojíc opodál pod lampou, a zachytila ho na vzpažené ruce. Obrátila jsem ho nohama dolů a posadila zpět do křesla ve vozíku. Políbil mi ruku oddaně, vroucně a dojatě. Jeho vděk, jaký jsem ještě nezažila a který jsem nečekala, mě proměnil v blaženého člověka, nevnímajícího nic než vlastní pocit štěstí.

Svědectví turisty

Svědectví turisty

Přijela jsem do malého přístavního města. Bylo seskupeno kolem náměstí, červené stavby z holých cihel, bytelnější než v Holandsku, ale stejně jednoduché, svislá, vodorovná, přímky, žádná křivka. Červenost zdí se stupňovala až do krvava, ale byla jen omšelá, vzduchem ošlehaná, nazelenale ztmavlá, ne zakouřená, neskřípala suchými barvami jako v Americe. Dům byl nalepen na dům, ulice pevně semknuté a úzké. Jediná stavba bila do očí, jako by sem přiletěla ze střední Evropy. Barokní štít, okrová zeď, bílé obruby kolem oken. Kde se tu vzala, o čem svědčila? Podivně svítila. Za ní právě stavěli obchod podle místního zvyku: každé prodejní odvětví mělo svůj druh krámu. V řeznictví pamatovali na to, že tovaryš musí pronést vchodem půlku vola. Že krev potřísní stěny i stoly. Dláždili místnost kostkami, podobnými velkým namočeným a pak zkamenělým cukrům. Kdo se vyznal ve zdejší krámovědě, snadno uhodl, zda bude nová prodejna čistírnou nebo obuvnictvím, ale já jsem neměla čas na obchody, spěchala jsem do muzea. V obrazárně jsem se podivila skvělým malbám všemožných moderních směrů. Kde se tu vzaly? Pocházely od místních malířů? Kde se v městečku vzalo tolik malířů, všech časovostí? Vypadalo přece jako hnízdo zkušených spotřebitelů, zalezlých do syslích děr. Plný vzduchu byl obraz s příbojem, který se v prašné vlně valil na pobřeží, vzadu vykukoval jazykovitý poloostrov se stromy, z nábřeží hleděly stavby; mohutně byl namalován, jako živlem. Kdo přijde do této odlehliny, kdo kdy obrazy uvidí? Některá plátna nebyla ani zavěšena, na zdi výstavní místnosti zely mezery a obrazy byly složeny přes sebe i podél stěn. Zmalomyslnělá jsem vyšla z budovy (na zdobitele katedrál jsem nevzpomněla) a uviděla jsem na zamračeném nebi táhnout hejna černohnědých nenápadných ptáků, jak je děti znázorňují dvěma obloučky. Najednou se jeden z nich, zřejmě postřelen, obrátil a byl jako zjevení na šmouhatém nebi, bílý s červenými a modrými pery na křídlech, padal k zemi jako vlajka a za ním se z hejna přidal druhý, snad samička, a s lkaním ho k zemi doprovázel. Myslím, že nikdo kromě mne je nespatřil.

Zotavená v ulitě

Zotavená v ulitě

Jsem po operaci, mám si jet odpočinout. Nehledám tentokrát místo s koupáním, protože do vody nesmím. Přítelkyně Kateřina mě pozvala do osady, kde sestavuje muzeum. Koupila zrušený gotický kostel a umísťuje v něm sbírky. Vyhledala jsem ji hned po příjezdu. Prováděla spěšně skupinu turistů. Sotva jsem stačila sledovat její historický výklad a prohlížet při tom předměty. Teprve ke konci stála u jednotlivých vystavených kusů dlouho. Když jsem sama opouštěla výstaviště, všimla jsem si, kolik malých kolekcí je umístěno na svislých stěnách v bočních lodích kostela. Dětské hračky jako v muzeu v Norimberku, panáčkové, poprsí vojáků, ohromná série růženců na průčelí chóru v přítmí, drobnosti ve tmě pod kruchtou, rozlézající se jako stáda mravenců a dráždící.

Šlechtična Kateřina se vypínala před vznešenými hosty, ukazovala další skupině svou zvláštnost. Kostel byl chodbou spojen s přepychovou restaurací, kde se turisté z celého světa dávali obsluhovat číšnicemi v stejnokrojích, s čepečky z cukrových krajek, sami ve večerních šatech, předhánějíce se bohatstvím šperků a kožišin. Pomocnice podávaly na stříbrných mísách a zlatých podnosech pudinky a krémy, nákypy s polevami, dezerty se šťavami, řezy polévané pěnou, v čokoládových slupkách. Byla to napodobenina nektaru a ambrozie. Návštěvníci se roztahovali se svými chody u stolů nebo pojídali s talířky v ruce vestoje, bavíce se. Při tom stavěli na odiv své drahé oděvy, vystavovali sebe. Já jsem byla přesycena podívanou, dala jsem si k jídlu maličkost a hltala na rohu lavice, polo na klíně, ve spěchu. S úlekem jsem si všimla, že mám na sobě bílý pracovní plášť, vyběhla jsem v něm z domu. Už jsem se nedivila, že Kateřina si mě nevšímala a ostatní mě podělovali leda kosými pohledy. Ubírala jsem se zahanbeně do svého pronajatého pokoje v penzionu. Kde se tu zotavím, bádala jsem sklíčeně. Všude přeplněno, tlačenice, překážím, pro mne není místo. Šla jsem kolem koupaliště a měla sto chutí skočit s otužilci do vody. Tížilo mě, že jsem na štíru s okolím. Přejedou mě jako slimáka, který vylezl omylem ze zahrady na silnici.

Stáhla jsem se do ulity, vyndala si z kufru knížku s kolorovanými rytinami a procházela se v duchu po zelených stráních, kochala se pohledem na tmavěmodré hory a poletovala nerušeně po srdečně vybarvených rumělkových střechách, volně jako holubi, a zotavila jsem se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půlnoční deník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.