Jaroslav Havlíček

Jaroslav Havlíček vystudoval reálku v Jičíně (maturoval 1913). Poté (1914) absolvoval abiturientský kurs obchodní akademie Chrudim a začal studovat na ČVUT v Praze. Roku 1915 byl jako jednoroční dobrovolník odveden do první světové války, zúčastnil se bojů v Rusku, v Itálii a v roce 1919 na Slovensku. V roce 1919 začal pracovat jako úředník v Živnostenské bance v Praze [1] a při zaměstnání úspěšně dostudoval vysokou školu. V roce 1921 se oženil s Marií Krausovou. Přátelil se s Antalem Staškem. Jeho synem byl Zbyněk Havlíček. Zemřel z fyzického vyčerpání v důsledku zánětu mozkových blan.

O marné lásce

Soubor šesti krátkých próz seřazených jako cyklus milostných příběhů z Havlíčkovy povídkářské tvorby z let jeho zralosti.

Jaroslav Havlíček

O marné lásce

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz
ISBN 978-80-87808-10-8

Obsah

Jaroslav Havlíček

O marné lásce

DVEŘE DO POVÍDKY

VÍTR

O MARNÉ LÁSCE

KINŽAL

ŠÁLENÍ JARA

ZAVRAŽDĚNÝ SEN

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

DVEŘE DO POVÍDKY

Malý břichatý človíček s bradkou důkladně prošedivělou - to byl on, o kterém mi Jenda vyprávěl, že nevynechá jediného večera, aby hosty u Růže nevyčastoval nějakým příběhem. Vstoupil se vší důstojností, jak se sluší na muže, těšícího se všeobecné oblibě, neviděl sklepníka Jozífka, který mu odebral klobouk a hůl (nebo lépe řečeno díval se skrz něj), načež kráčel ke své židli, kterou se mu nikdo neodvážil zasednout, a s němou úklonou přijímal hold ochmelků zprava i zleva. Přítel mě představil, jak se patřilo, a on mi pohlédl pozorně nejdříve na nejhořejší knoflík vesty a potom právě doprostřed čela, snad aby vyzkoumal, na jaký tón má dnes naladit hlásnou trumpetu svého hrdla, aby okouzlil nového posluchače.

Jozífek se ho nesměl zeptat, co že si ráčí - to by tak hrálo, aby měl být vyslýchán člověk, který navštěvuje hospodu patnáctý rok, také ho však nesměl nechat čekat na jeho pivo. Rousnatý a svislý knír musel být ponořen do pěny právě v onom okamžiku, kdy jeho majiteli se zachtělo ho tam ponořit - bylo věcí číšníkovou, aby svou práci provedl s patřičným spěchem, třebas i na újmu jiného žíznivce, jen aby se Jeho Veličenstvo hospodský povídkář necítil dotčen.

Rozhodně nebyl z těch, kteří se mísí do každé rozpravy. Mlčel, pil a stíral pěnu a opět pil, nanejvýš tu n tam blahosklonně pokývl hlavou, ale neobtěžoval se ničím zbytečným. Bylo povinností společnosti, aby mu ťukla na ten pravý předmět, který by ho inspiroval, II dívali se mu po očích a byli celí mrzutí, nenacházely-li Jejich šplechty milosti v očích pana Povídálka. Bez shovívavosti bylo udušeno deset dobrých témat opovržlivým úšklebkem břichatého despoty, až konečně šťastný pan Někdo si zatesknil v pravou chvíli, jaké je to teď zlé s těmahle byty, jaká je to drahota a toho hledání - nepamatuji se už docela přesně, jak to bylo řečeno. V laločnatém hrdle zachrochtalo a zahekalo, což bylo znamením, že slovo padlo na úrodnou půdu.

Byty sem - byty tam - pan Povídálek se nezdržoval dlouhými úvody, také se mu nemohlo vyčítat, že by se byl vždycky otrocky držel udaného motivu. Možná, že to kdysi dělával, ale nyní to již nedělá, nepotřebuje dělat, jeho povídky jsou hltány s úvodem i bez úvodu, třeba začal i rovnou zprostředka, a jsou přijímány s povděkem, i když vypravěč odešel, zapomenuv na konec. Šlo tedy o to, že kdysi bývalo jinak s těmahle byty, a pan Povídálek by mohl dokonce vyprávět jednu hrozně romantickou historii, a taky že ji vyprávět bude. Nu a stalo se to na Malé Straně v takové úzké ulici docela zastrčené – „ehe“ - po krátkém váhání dodal tlouštík – „elektrika tam přece jezdila“. Ovšem, že se nikdo nesměl opovážit zeptat, kde že ta ulice je a jak se jmenuje a o jaké číslo domu se jedná. Pan Povídálek je pořád ještě starý mládenec a byl jím ovšem i tenkráte, před kolika? - před dvacíti roky, ano, - a tohle se stalo právě asi dva roky před válkou. Nikdy, ze zásady, nebydlel u kvartýrských - chtěl mít svůj pokoj a své malé svobodné - tento - epizody. Měl jednu almaru - počítal na tlustých prstech - jednu jarmaru, dvě židle, stul - a hledal pokoj bez nábytku. Nu a tenkrát se mu zrovna takový vyskytl na Malé Straně, muže se říci - padl mu do očí, poněvadž tehdy nebylo ještě potřebí ptát se po volných bytech všelijakých informačních kanceláří, stačilo prostě koukat lidem do oken, nabídek tištěných i psaných bylo habaděj.

„Samostatný pokoj k pronajmutí“ - velevážený se hluboce napil – „po takovém jsem zrovna pásl, nepohodl jsem se tam dole na Starém Městě“, myslel jsem si – „dobrá, ponesu se tedy kapánek výš“. Malá Strana není k zahození. Byt byl v prvním poschodí - šlo se tam po vrzavých schodech: Domácí se kolem mne šoural v papučích, takový křivý, ponížený domácí, ne milostpán domácí, jako jsou dnes. Koukám po stěnách - malba otlučená. Nad lištami vykousané ohromné myší díry. Křivý se mi díval po očích - mohli bychom to prý dát vymalovat. Já ale hleděl pořád jen do jednoho kouta, který nebyl jako obyčejné kouty. Roh byl useknutý a v té useknuté části bylo docela dobře skrz omítku k rozeznání žebroví gotických dveří a k těm vedl jeden stupínek, polovina ho byla ukryta pod podlahou a byl kosý, nejspíš poslední stupeň nějakého starého, točitého, kamenného schodiště. Šel jsem do toho kouta a zaklepal jsem kloubem ukazováčku na výplň mezi gotickými žebry - znělo to dutě. Prosím vás - povídám - copak to tu vlastně máte? A tu byl domácí náhle hrozně rozpačitý a vykládal, že to sic ten pěkný pokoj hyzdí, ale že by se tam dala dobře postavit almara. Já ale četl chlapovi na čele, že v tom prapodivném koutě vězí něco, co je pevně rozhodnut přede mnou zatajit, byl jsem si dokonce v té chvíli jist tím, že právě pro ty zazděné dveře se mu stará partaj z bytu vystěhovala, Náhodou měl starý pokrytec štěstí, že padl na takového zvědavého blázna, jakým jsem tehdy byl já. Tajuplné - to bylo něco pro mne. Smět se po něčem pídit, dostat se na stopu nějaké zamotané historie! V duchu jsem byl rozhodnut, že jen kvůli těm dveřím ten mizerný kvartýr vezmu. Abych zakryl své vzrušení, ptal jsem se ještě ledabyle, nejsou-li v bytě štěnice - zapřísahal se, že jeho dům je čistý jako sklo - nu, takhle se odjakživa zaklínali všichni domácí, a hledej si čistý kvartýr v těch starých dírách na Malé Straně! Slíbil jsem mu; že se u něho do večera přihlásím a řeknu mu konečné slovo, zatím jsem si však umiňoval, že do udané lhůty vyzvím o bytě, co se o něm vyzvědět dá.

Počkal jsem před domem, až jsem si byl jist, že zalezl do svého brlohu, a pak teprve jsem se vrátil, abych promluvil s domovnicí. Museli být ale s bábou smluvení, nic jsem z ní nedostal. Možná také, že nechtěla říci, byl to její zájem, aby byt byl obsazen, takoví jako já potřebují vždycky nějakou tu posluhu. Toť se ví, že jsem ještě nebyl v koncích. V ulici měl krámek pekař, a ten mi řekl, že před třemi měsíci bydlel v mém bytě starší pán, který byl trochu bázlivý a děsil se každého šramotu. Děsil se každého šramotu - snad tam tedy straší? Podívejme se, zdá se to být zajímavější, než se zprvu zdálo. Večer jsem byl u milého pana Nožičky (tak se jmenoval můj domácí) jako na koni a za týden bylo ke konci kvartálu - jsem se stěhoval.

Nemyslete si, že jsem byl takový hlupák, abych si představoval, že už první noc spadne ze stropu noha, pak druhá, až z toho bude celý kostlivec, a ten že na mně bude chtít, abych ho nějakým obtížným způsobem vysvobodil. Tenkrát ale nebylo ještě tak nadobro z módy všelijaké to povídání o strašidelných domech, o svíčce, která zhasne právě o půlnoci, o ledové ruce, která spočine na rameni - a když vezmete v úvahu ještě ty tajemné dveře, nemusíte se tuze divit, že jsem čekal něco aspoň zvláštního. Ostatně oné první noci, unaven stěhováním, jsem usnul časně a spal na žíněnce na zemi klidně.do rána.

Druhý den jsem počal rozestavovat svůj nábytek. Rozumí se, že almaru jsem na ty dveře nedal, nejdříve musím přece vědět, co s nima je, kam vedou, a tak dále. Za tím účelem jsem hned dopoledne navštívil domácího. Zase jsem na něm viděl, jak vrchovatě je mu nepříjemné, že se o ty jeho zazděné dveře tak starám. Co je za nimi? To on neví, také se o to nikdy nezajímal. Koupil dům před pětadvaceti roky a tenkrát už bylo všechno v tom stavu jako teď. Jaká stavení jsou tam v tu stranu za jeho domem? Nu za prvé takový starý palác se zahradou, pak klášter, ale také dvě obyčejná, obytná stavení - kam přesně ta dvířka směřují, to je těžko říci - vždyť jsem sám prohlásil, že ty schody, jsou-li tam jaké, se kroutí! Nejspíše jsou dvířka jen památkou po starém domě, který asi stával v těchto místech - nic víc. Jaký tu stával dům a jaká byla jeho historie, to jsem se ovšem od pana Nožičky nedozvěděl.

Začal jsem pátrání na vlastní vrub. Prošel jsem všechny sousední ulice křížem krážem s rukama za zády a mohu říci, že jsem z té exkurze nijak nezmoudřel. Našel jsem přesně jen to, co mi pan Nožička naznačil - zchátralý starý dům, jehož balkón nesli dva olbřími, krátkou vysokou zeď - nejspíš zeď zahrady, pak klášter a řadu domů. Vrátil jsem se do svého bytu a studoval světové strany. Jediné mé okno vedlo do dvora - byl to starý pavlačový dům - orientace málem nemožná. Umínil jsem si, že půjdu toho dne aspoň pozdě spát, abych se dočkal těch záhadných šramotů, které postrašily pana bázlivého. Mohly je ovšem docela dobře způsobovat myši, o jejichž existenci v této staré arše nemohlo být pochybností.

Večer se táhl pomalu, samotnému člověku v tichu a prázdnotě bývá nudno. Zcela bezmyšlenkovitě jsem vytáhl z vesty perořízek a začal jsem pomalu oloupávat omítku mezi gotickými žebry. Nedělal jsem to dlouho - mohlo být dobře asi půl jedenácté - tu slyším - ne, naprosto mě neklamal sluch - jako když tam na druhé straně někdo slabounce šeptá - ššššš - ššššš - pak pauza, a zas - ŠŠŠŠŠ, blíž a blíž. Ne, tohle nebyly myši! Hleďme - pomyslil jsem si - tak ono na těch šramotech přece jen něco je! Zprvu jsem byl trochu zkoprnělý, pak jsem se vzmužil - co by to tak asi mohlo být? Snad zcela obyčejný pokoj a v něm si šeptají dva lidé? Nepravděpodobné, protože celý včerejší den a až dosavad nedolehl ke mně ani jediný zvuk, ani krok, ani hlas - a proč by tak vytrvale šeptali? Nastavoval jsem uši, nevystihnu-li smysl toho šeptání, ale bylo to pořád totéž ŠŠŠŠ, tu bližší, tu vzdálenější, nepříjemné, až z toho bylo úzko. Dal jsem ucho na samou zeď a hned jsem utrhl - něco zaškrábalo jen o kousek hloub v tajemné chodbě - jako když se strašidlo chytne omítky pekelnými drápy nebo jako když odcupají cizí vzdušné krůčky – rychle – rychle - s nepostižitelnou rychlostí. Současně zadrnčela tramvaj, zazvonily kdesi hodiny - zrovna půlnoc, hodinu duchů! A potom všechno jako když utne.

Zapomněl jsem poznamenat, že celý tento příběh se udál po prvním srpnu, na začátku letního kvartálu. Ten srpen byl tenkrát tuze krásný, žhavé sluneční dny, obloha bez mráčku - až podezřele blankytná. Schylovalo se k pořádné bouřce, a ta taky přišla třetí noci, ale o tom až ve svůj čas. Nyní mám vyprávět, jak jsem strávil svůj třetí den v novém kvartýře. Strávil jsem ho tím, že jsem od časného jitra odstraňoval omítku záhadných dveří a vykrajoval cihly. Šlo to líp, než si myslíte, měl jsem starý nůž na oškrabávání bláta z bot, ten se mi k tomu výborně hodil. Musel jsem přece něco podniknout k vypátrání tajemství - nebo jsem snad měl utéci z bytu jako ten bázlivý přede mnou?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O marné lásce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.