Gabriela Preissová

GAZDINA ROBA

Obrázek ze Slovácka

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Carpe diem, 2013

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-018-7 (epub)

ISBN 978-80-7487-019-4 (pdf)

Konečně obě selky, Mešjanovka a Kotlibová, na jarmarku pokoupily a braly se v přátelském hovoru k Mešjanovou vozu, že pojedou již domů, do Mikulce. Kotlibovka, žena pomalá, tělnatá, si v náručí donášela pro dceru pěkný kolovrat a truhelku na šití, všechno po nové módě, bez vyřezávaných formiček, jen tak na dlábky osoustruhované a nažluto vyhlazené. Mimo to nesla ještě na ruce zavěšený naplněný sotůrek (= kulatá dlouhá mošna) a kolem krku kolikonácte perníkových růženců pro pokmotřené a hoferské děti. Bylo toho až na potíž, že sotva oddychovala. Vytáhlá, suchá Mešjanová, ač se v zámožnosti počítala nad Kotlibovku, nehanbila se dosud za plachtovou nošu na zádech, a proto si s prostýma rukama pohodlněji vykračovala, ohlížejíc se ještě na všecky strany, kde co lze uhlídati.

Tak se dostaly až před Ehrensteinovu hospůdku na skalickém předměstí; prvá si vylezla na vůz Kotlibová a uvelebila koupi i sebe. Mešjanovka zatím vešla do hospody vypořádat se s krčmářem za holbu burčáku (= mladého vína), jejž byla dojevši zakázala pacholkovi; sama si teď ještě na cestu pro zahřátí poručila sklínku sladké kořalky. Byla to již dnes tu ve Skalici třetí; to lidé k její nechvále věděli, že se ráda napije.

Potom teprve se dobrala k vozu, shodila nošu do slámy a přisedla k sousedě. „Tož jeď už spánembohem!“ kázala pacholkovi.

„Tak se to slunko dnes přede Všemi svatými z mlhy vyloupalo,“ povídá hlasitě zardělá, upocená Kotlibovka, „že nebylo třeba kožucha bráť. Kdybych byla vespod navlékla kacabaju (= lehký ženský kabátek), hned bych se včil svlékla.“

„Mně je v mém kožuchu zase nanejlepší,“ chválila si Měšjanová. „Já jsem hned od vydaju, po té nejstarší dceři, tak zimavého ducha, že snesu bar v létě kožuch.“

Kotlibovka se nahnula k sotůrku, u nohou podél košatiny umístěnému, a vytáhla z něho láhvičku šátkem obalenou.

„Pamatovala jsem na tě,“ povídá s přítulným úsměvem; „vzala jsem ti v hořejším krámu sklínečku alašky (= druh kořalky). Člověk se tak po cestě roztřese – na, napij se.“

„No, pánbůh ti požehnej, súsedo,“ vděčila se jí za pozornost Mešjanovka a přihnula si z láhvičky jen tak způsobně.

„Jen se napij po chuti – alaška je zdravá,“ pobízela znovu Kotlibová.

„Včil se napij zase ty…“

„Och, já si netroufám, že mi beztoho krev stoupá do hlavy – tak je mi horko,“ vymlouvala se Kotlibovka, ale vpravdě si každou pálenku ošklivila, že její nebožtík muž se pro ni narobil dost hříchů. „Však si jen tu sklínečku ponech,“ přimlouvala, „my máme doma beztoho ještě od lonska slivovici, kdyby někomu bylo slabo.“

„Tož se ti po vůli ještě jednou sama napiju,“ vece Mešjanovka, „a potom postavím tu sklínku semhle mezi zboží, aby se nezvrátila. Pěkně ti děkuji.“

„Nemáš zač,“ povídá Kotlibová a mírnila hlas: „Však jsme byly odjakživa kamarádky a stejně nás Pán Bůh navštívil vdovstvím. Jenže tobě tvůj nebohý gazda zanechal spořádanější hospodářství. Ach, bože, co já jsem se nastarala, než jsem si ten náš půllán pro ty dvě dívky dočista vyplatila – ve dne v noci. A sama si míním ponechat jen tu chalupu naproti kostelu, že si na půl vezmu hofera a ještě s kouskem výminku z toho půllánu budu na stará léta živa. A já vždycky té starší, Maryšce, říkám: Do žádného jiného domu bych tě tak ráda nepouštěla, jako na ty dva grunty k Mešjaným – již skrze tu dobračku, kmotřenku.“

„Však já to vím,“ pokynula Mešjanovka s úsměvem hlavou, „a je to také moje myšlení: Maryška by k nám patřila.“

„A ona – že jen tobě to svěřuji – jakživa o jiném ne, než o Mánkovi. Tobě, vím, že by se ulehčilo, však ty dcery máš vydaté, a co s chlapcem – k tomu jen pořádná nevěsta. Nač je ti třeba starosti a roboty? Jako mně – dost již jsme vykonaly. – Ale –“ končila s těžkým povzdechem – „on Mánek si to nejvíce kazí, skrze tu krejčířku…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gazdina roba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.