TRIÁDA

K vydání připravil a ediční poznámku napsal Antonín Petruželka

ZBYNĚK HEJDA

BÁSNĚ

© Zbyněk Hejda, 2013

Commentary © Antonín Petruželka, 2013

Photo © Karel Cudlín, 2010

ISBN 978-80-87256-66-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7474-087-9 (ePub)

BÁSNĚ

Všechna slast

Všechna slast

(Verše z let 1957–1959)

Všechna slast

Všechna slast

Jak vylíčit prostě ony palácové síně,

kde se koná velký ples nesmírných oblud,

kam se však nevejde dětská panenka?

Richard Weiner

Mé tmy

Mě ovšem líbala

nějaká žena, svorně

se dělíc s andělem

o ústa mé tmy.

Krajino obkroužená

okem ptáka plameňáka,

neshoříš-li básní,

shoříš na mé tmy.

Puklá hnízda klínů,

v zrcadlech novicek

se ustálí váš žár,

ale co já?

Sesouván ve svou tmu

stavím se na špičky,

zda dohlédnout se smím

své tmy.

Puklá hnízda klínů

na ložích mé tmy

ustálí se leda

v zrcadlech mé tmy.

Já ovšem líbal jsem

nějaké ženy, svorně

se děle s andělem

o ústa jejich tmy.

Za přesýpání hodin

Za přesýpání hodin, čas

že něco utrousí, se stane.

Tak se vynoří z času pláž

s důlky, které v ní vyležely ženy.

Snad si ani nejsou vědomy

významu svého natažení a pozvednutých kolen svých,

i když samčí barvy pracují

na obraze jejich opálených břich.

Navečer se zvednou ze svých důlků,

my vstanem též. A smysl pokrývat,

pojednou odcizený, po celou noc z důlků

nad pláží bude cárovitě vlát.

Do důlků spadne déšť a naplní je cize

zrcadly prázdnými a ledovými, až

při řekách údů svých rozloží opět ženy

horečnatou pláž.

Až se probudí žena

Až se probudí žena

z neznámé netečnosti prsů

a pod prázdnýma rukama muže,

bude po bolesti.

Drtič dlaň,

dlaň chobotnice,

dlaň, která rdousí,

jako když hrdlo živého zvířete,

nepoddajné a tuhým životem obdařené kočky,

dlaň sama zvíře,

nepoddajná,

jako když tvrdým životem obdařený kámen,

dlaň hora,

která neví, jak se propadnout do lůna země,

dlaň opřená o spodní nebe touhy

náhle prolistuje s něhou

několik světlých míst mezi vlasy,

a když je odpočítá do hvězd,

skončí noc.

Rolety před hvězdami spadnou,

tak jako po všechna minulá rána.

Ale počatá nevinnost prsů,

ale počatá nevinnost dlaní,

kéž by bez oné vstupní bolesti

mohla být nazvána

láskou.

Moc klíčů

Nezaměnitelný

jako osud

v tom věkuprázdném odmykání.

Jednou se milenci

dostane klíčů

z něžných rukou ženy

a potom plíživé kroky

po chodbách

zapadnou do srdce několikerou ozvěnou,

neboť vše musí zůstat utajeno

jako nezaměnitelný osud.

Ale srdce se prozradí

a začas ustanou plíživé kroky po chodbách,

dveře ve třetím poschodí

se otevřou už na prvním schodě,

žena sestoupí

o několik schodů níž,

kolik schodů ještě musím vystoupit

těmito plíživými kroky,

protože něco musí zůstat utajeno,

aspoň to o srdci,

že už v něm není ozvěn, nic,

co by se mohlo vtěsnat

do široce otevřených dveří,

ze kterých vyšla žena naproti muži

o několik schodů níž,

ačkoli vše musí zůstat utajeno.

Ať je to z nevidoma bráno

Ať je to z nevidoma bráno,

ať z druhé strany zraku,

kam lze až dohlédnout,

někdo nás přelže

v sochu,

která se nesmí hnout.

Ta stojí z kamene a znělé

ozvuky ptačích křídel

jí se nedotknou.

Ozvuky křídel,

oněmělé

o sochu z kamene,

o sochu nehybnou,

v kterou tě někdo přelže.

Ale ty se přece

lehce kymácíš

v kamenné nehybnosti

uvězněná,

posouváš

lehce tvář

do jiné podoby,

tak jako každá

jiná žena.

Pomalu, nepozorovaně

vesmírem se lehce

kymácíš,

já kolem jdu

a ulicí

se lehce kymácím,

pomalu, nepozorovaně

v jiné své podoby posouvám tvář

a ještě za ně.

Ať je to z nevidoma bráno,

ať z druhé strany zraku,

kam lze až dohlédnout,

někdo mě přelže

v sochu,

která se nesmí hnout.

Dokolečka dokola

Už se to hrne na prahy.

Matky synům mávají

šátky

a muži rukama

a děti,

nikým nehlídány,

strkají ruce do ošatky

a rozhazují slepicím

plnými hrstmi zrní.

Pod kolnou černý kočár. Sní

na něm kočka, líže

si tlapy a zas ohání

se po mouchách

a mouchy vzhůru na mrchy

a na mršinu psí, jež leží

sotva dva prsty pod zemí.

A ženy šátky mávají

hloučku svých synů,

prořídlému

už teď

tím vzduchem poledním.

V hospodě začli hrát.

Křídlovky křídla mosazná

pouštějí okny nad vesnici,

zástupy děvčat táhnou ze vsi

a táhnou si to za sebou

a nohy jako olověné

a každá se svým dívčím věnem

a každá se svým věnem slz

a každá se svým věnem klína.

Ó matky, co tu máte syna.

V hospodě si rekruti

čepice zatím ozdobili

péry z bělostných perutí

anděla smrti. A tak ho žili,

že pili. Ale nedopili

se zapomenutí.

A hrne se to do hospody,

kutálí se to od kutálky

a valí se to od vlaků.

Přijíždí vlak a ženy šátky

mávají synům. Rukama

zas muži, děti do ošatky

a slepic plný dvůr a vrátky

a dokolečka

dokola...

Rybí horečka

Rybí oči

přijala voda

i bahno rybniční,

šílené oči ryb

přijaly sochy vod,

šílený strach,

že někdo promluví,

že se stane řeč,

řeč němoty že oněmí

a ticho že se zalkne slovy

a něco že se udáví.

Sochy si rvaly

vlasy z hlavy

a bahno že to nestráví,

voda řekne

slovo k tomu

a utopenec

o tlení

a sochy vod

se náhle pohnou

k prameni.

Utopence

přitáhnou k tanci věnce

z leknínů.

A leklé ryby

dáví vzduch.

Řeč o vzduchu se tedy stane,

zvodnatí sochy vod

a pramen

bude pln kamení,

toho tlení

soch.

Posléze vyplují na hladinu

ženy v svatebních toaletách.

Hadí horečka

Stisk kamene

jako stisk dlaně

na vyhřátém kamení

stráně.

V travách vysokých

nizoučko u země,

podobni vláčným údům,

jak se tak třou

a hlavičkami paličkují

krajky trav

u pochevních děr země.

Jazýčky šlehají

a je to hmat

slepý a věčný. Tápání

od pevniny k pevnině

nepoznané,

jazykem

pouze probouzené,

křečovitě

a v křeči vláčně

bloudí.

Na okamžik

se zlomí

a vystříká svůj denní jed,

netečně čekaje,

až křečí zvláční

samička ptačí,

orosená

krvavými krůpějemi,

dvěma docela malými krůpějemi krve,

rubínovými,

jako jsou hadí oči

rubínové.

Když se vzepne kůň

Když se vzepne kůň

a vpadne do dveří,

celou svou vahou padne

na stánek s květinami

a na hruď některou

svou celou vahou padne

a po chodníku tříšť

několika váziček

vytvoří přiměřený rám

tomuto neštěstí,

je to prst náhody,

co rozmaže stružku krve.

Ale co s Údělem,

když ten se vzepne jako kůň

a vpadne do dveří,

celou svou vahou padne

a na hruď některou

celou svou vahou lehne...

Rozprskne se to

jako žárovka,

zapíchá se to pod kůži,

není to svrab,

ale někdo to pojmenuje,

je to svrab života, řekne,

svrbí to do krve nepříjemně,

ale na všechno si člověk zvykne,

i na občasnou nevěru své ženy,

i na občasnou nevěru své ženě,

není to vášeň,

ale někdo to pojmenuje,

je to svrab života, řekne,

svrbí to nejvíc za usínání,

někdy se to provlíkne snem,

někdy se skrz to nedá spát,

někdy není čím to provlíknout,

a to jsou ty chvíle takzvaného zoufalství,

do všeho se chce praštit a pak

se zase vyjasní v oku

nějakého snebesestoupivšího anděla,

který se snese v tu pravou chvíli

a rozloží v posteli svá sněhobílá křídla,

když mu je ulomíš, žasneš,

kam se mu poděla křídla,

v ústech máš už jenom chuť peří,

a to, co vyplivuješ,

jsou samí sněhobílí andělé,

kteří padají na chodník tak beznadějně,

že bys řekl: chrchel.

Svět nemá naději, řekneš,

ale jsi to ty, kdo nemá naději,

jaký je to svět, že nemám naději,

ale jsi to ty, kdo to říká.

To je zas jiná cesta

To je zas jiná cesta

(my známe letní od houpaček).

Tentokrát ve sněhu.

V těchto zimních večerech,

kdy se na okrajích tmy

rozněcují ptáci světel,

v těchto zimních večerech,

kdy v našich sněhových šlápotách

zůstává kus naší chůze stát,

můžeme říci,

to jsme tedy už ušli,

a kdybychom šli zpátky,

pozorně do svých šlápot těsnajíce nohy,

už jsme to ušli,

už jsme to jednou ušli. My to

víme.

A tak jsi ušla svá čtyři léta.

Kolik kroků z toho

jsme udělali spolu?

Pár kroků.

My známe sníh.

Když vrže

i když mlčí,

je to sníh

naší chůze.

Tentokrát ve sněhu.

Bylo už navečer,

na okrajích tmy se rozněcovali ptáci světel

a tys mi ukázala místo,

které tě bolí v dlani.

Řekl jsem: uhodila ses?

Ne, bolí to jen tak.

Já: právě v dlani?

Ona: právě v dlani.

Vzdáleně,

ze vsi,

štěkal pes,

že by si hrdlo rozedral,

kdyby byl blíž,

tak vztekle štěkal,

a jiný vyl,

ne ale na lunu,

ta ještě nevyšla,

byla očekávána

drahami svými, ale nevyšla.

A tak tedy dráhy luny

neprošlé

a bolest v dlani

nezraněné

a stopy chůze

přivrácené k mrazu,

tím vším jdem spolu,

přes bříška ptáků

tenkrát v létě,

dnes sněhem,

a vždy dolů,

dolů.

Ježto se mrtvých nemusíme bát

Ježto se mrtvých nemusíme bát,

ale přibližných obrysů člověka,

ježto se mrtvých nemusíme bát,

ale přibližnosti okamžiku.

Pamatuji si to,

nebo to jen vím,

jak stojím na zastávce v Horní Vsi

a tatínek odjíždí?

Trať tam má dosti prudký spád.

Ještě v ohybu mával.

Dodnes mám uschovanou minci,

které se naposled dotýkal,

a jeho hodinky,

zastavivší se o smrt.

A kolik nás bylo,

abychom je přinutili k času.

Někdy se s člověkem zastaví zase jiná věc,

nebo někde zůstane vězet,

jsou přece plné krámy starého nábytku,

ložnic i s toaletními stolky,

ale bez zrcadel.

Lidem to není vhod,

když se jim dívá do ložnic

zrcadlem někdo cizí,

protože ložnice, to je místo růžové,

a když se znovu natře,

může být,

že je to zase klícka.

Mrtvých se nemusíme bát,

jen když se nevtírají do ložnic,

jenže i důlky v matracích

nutí nás ležet, jakož i oni líhávali,

můj Bože, i vleže být předurčen

těmi, kdo patří do starého krámu

jako jejich ložnice a toaletní stolky,

nač myslet na útulky starých,

jejich ložnice poslouží

nám mladým, kteří jsme plni života,

kteří nemusíme myslet na útulek,

čistý a hromadný,

skladný a prázdný,

my máme ložnice útulné jako klícky,

jen když se znovu natřou

a matrace se vymění,

ježto se mrtvých nemusíme bát,

ale důlků.

Život ve vozíku

Život ve vozíku je rychlý,

život ve vozíku je stálý,

život ve vozíku ubíhá po dláždění,

ubíhá po podlaze jako vozík,

kdyby se vozík zastavil,

kdyby se život zastavil,

co je nám, vozíku, po tom,

chůze není, ale všechno na světě jde,

kdyby se vozík zastavil,

kdopak se ještě zastaví,

jen my víme, jak netečný je svět,

jak je nezaměnitelné

vpředu a vzadu,

jak ženy nosí v nákupních taškách

mrtvé zajíce a růžové kapesníčky,

a to mají ještě tašky

na zvláštní nákup vaty,

jen my známe život

od pasu dolů

a na punčochách švy,

které mají připomínat,

že to ještě nekončí,

jen my známe svět

od kotníku k pasu,

v kyčlích mírně rozhoupaný,

jen my víme,

jak nezaměnitelné je stát a ležet,

když nás svírá stehny, ale mlčí,

ston nevydá, ó my ho známe,

jak neúčastně přechází

s nákupní taškou, v které nosí

mrtvé zajíce a růžové kapesníčky.

Po způsobu dobytčat

Mí přátelé,

jak to chodíme

s hlavama skloněnýma,

po způsobu dobytčat?

Člověk nevyrůstá z kořenů,

ale z dláždění.

V něm není půdy

záchytné,

ledaže pro kořínek trávy.

Ó tyto malé ostrovy naděje,

zelené jakoby s prominutím,

i já jdu

jakoby s prominutím

mezi zelenými ostrůvky naděje,

v převlečníku,

o kterém musím přemýšlet,

stojí-li ještě za čistírnu,

ale duši, mí přátelé blázni,

duši dát takhle do čistírny,

na pár týdnů ji odložit,

aby se vrátila čistá.

Tak jdu

po způsobu dobytčat,

jakoby v očekávání,

že dojdu

řezníka spravedlivého,

jenž nade mnou vykoná soud.

Všechna slast

Všechna slast musí být spotřebována,

takový je zákon,

ona to sama chce, ta slast,

a ještě víc to chce kocovina,

to se ti vhrnou do pokoje

kočky a kocouři

a ten nejvěrnější mazlíček

se ti lísá o kalhoty,

protože všechna slast musí být spotřebována.

Nikdy jí není dost,

nikdy není dost koček a kocourů,

jen za nocí jsou jich plné střechy,

když dětským nářkem zatarasí noc,

že už ani nemůže dál ta noc,

že už máš noci plný pokoj,

že už to hrozí pobořit stěny.

Potom vyjdeš do ulice

ze svých stěn.

Potkáš ženu, nebo se ti postaví do cesty výčepní stůl,

protože všechna slast musí být spotřebována...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Básně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.