Karel Schulz

Narodil se jako syn překladatele Ivana Schulze a harfistky Jarmily Mařákové, sestry Otakara Mařáka. Po maturitě roku 1918 krátce studoval práva a medicínu, lékařskou fakultu však z finančních důvodů nedokončil. V roce 1926 konvertoval ke katolicismu. Z Devětsilu byl téhož roku vyloučen pro podezření z plagiátství na díle Stevensona u své povídky Hughesův ústav. Byl soudničkářem, divadelním a filmovým kritikem Lidových novin (v letech 1927–30). Po návratu do Prahy se stal parlamentním zpravodajem Lidových listů (1930–35) a vedoucím redaktorem Národní politiky (1935–42).

O knize:

Knihu Legendy napsal autor až po své konverzi ke katolictví v roce 1926. Slovo legendy však vnímá v původním významu, tedy jako zprávu o životě světce. Fascinující a dechberoucí mučednictví prvních křesťanů Schulz popisuje košatým jazykem, formálně se blížícím až k básni v próze.

Karel Schulz

Legendy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz
ISBN 978-80-87808-07-8

Obsah

LEGENDA PRVNÍ: O svatých čtyřiceti mučednících Sebastijských

LEGENDA DRUHÁ: O svaté Prisce, která uprostřed mučení ukázala ráj

LEGENDA TŘETÍ: O svatém Jakubu Perském, zvaném též Rozsekaný

LEGENDA ČTVRTÁ: O svaté VoršiIe a putování 10 000 panen

LEGENDA PÁTÁ: O svatém Šimonu Stylitovi

LEGENDA ŠESTÁ: O svaté Františce Římské

LEGENDA SEDMÁ: O svatém Antonínu

LEGENDA OSMÁ: O svaté Cecilii, patronce hudby

LEGENDA DEVÁTÁ: O svatém Janu Almužníkovi, Patriarchovi Alexandrijském

LEGENDA DESÁTÁ: O svatém mučedníku Lazarovi, mnichu a malíři

Píseň k Panně Marii na neděli Květnou

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

LEGENDA PRVNÍ

O svatých čtyřiceti mučednících Sebastijských

Za časů Licinia, císaře krvopřísežného a odpůrce Církve, pomazaného Satanem, bylo znovu vydáno nařízení, aby všechny vojenské posádky opět začaly obětovat bohům pohanským, neboť Licinius Výchoďan byl tak rozpálen proti Konstantinovi, jehož Říše se chtěl zmocnit, že i přijaté křesťanství se mu stalo odporným a neváhal své císařství zpohanštit, aby z moci ďáblovy svět západní dobyl. K tomu však též vojsko zpohanštělé potřeboval, a proto nejprve k vojsku se obracel. Tábořila pak v městě Sebastii na Pontu legie nad ostatní proslulá udatností a v ní oddíl Čtyřiceti, kteří byli ze všech nejstatečnější. A dáno tomu oddílu jméno Blesk a těch Čtyřicet byli křesťané.

Když jim byl oznámen císařský rozkaz, odkládala celá legie zbraně, chystajíc se k oběti, toliko Čtyřicet zůstalo v šiku, neboť pravil k nim vůdce: "Bude nám nyní asi nutno pro Krista do bitvy jíti."

Leč dosud je nechali s pokojem a náměstek psal o věci císaři. Ten nejprve rozkázal lstí se duší zmocniti. A tak, právě když čekali tresty nejpotupnější, déšť pochval se na ně snesl. Zatím co byli připraveni na hanbu a zbaveni odznaků, přeložení do močálovitých krajin na okraji Říše, odkud lze ze stanů jen nepřítele viděti; císař, znovu za nejstatečnější vojíny své je prohlásiv, nabízel hodnosti, propuštění ze služby, ornou půdu v dobytých zemích, trvalou ochranu pod svým purpurem. Že ví, co pro něho zkusili a nyní že tedy čas odměn nastal. Ať sami si určí, co jim má dát, všechno on pro ně učiní. Již dávno že celému vojsku je za příklad statečnosti dává, nyní že i příkladem odměn je učiní.

A sotva tento list, v němž jejich korouhev nad jiné byla povýšena, jim byl přečten, již opět dán rozkaz k oběti. Leč ještě ani oltář nebyl podpálen, když nejstarší ze Čtyřiceti jménem Kvirion, před ně se postaviv, takto promluvil:

"Marně, ó bratři, marně nás sem k oběti přivedli, marně se nám odměny nabízejí. Po celý život tím, co hanbu plodí, učili jsme se pohrdat. Dosti již jsme pro císaře vytrpěli, útrapy, válečné trýzně, rány, hlad, úpaly sluneční, třeskuté mrazy, nesmírné pochody a nesčíslně bitev pro císaře zakusivše. Nyní tím více pro vladaře nebeského podstoupíme, zšikováni svatým pánem archandělem Michaelem pro prapor Světla v manipul Ježíše Krista. Mnohá vyznamenání, mnohé odměny se nám nabízejí, kéž však jen jediné jsme žádostivi: to koruny odměny věčné." To místo oběti vyslechnu vše, posíleni se rozešli. Náměstek pak znovu žádal císaře o rozkaz, sám pohnut jejich statečností a znovu v listě zdůrazňuje, co vše pro imperátora vytrpěli. Ale císař, kterého ušlechtilost nepřítele tím k většímu vzteku rozpalovala, naráz všech Čtyřicet k mukám odsoudí.

Ramena, která dříve nosila štít, nyní na kost jsou obnažena, ruce, nosící dříve meč, okovy nyní jsou sepjaty a jizvy z bitev od jizev mrskání nelze již rozeznat. Bylo to právě v temný zimní čas, v nejukrutnější čas Pontu a mráz, spadnu vší z hor arménských, drtil krajinu, která byla zsinalá. Úděsný mráz, plížící se z půlnočních pustin, dávil vše živoucí a zkroutil mrtvoly pouliční. Ledovatěl v krvi a oči pokrýval popelem. I rozkázal vladař, aby byli v noci vyvedeni do otevřeného dvora městských lázní a nazí postaveni na zamrzlou vodní nádrž, neboť k strašné smrti mrazem je odsoudil. Aby se pak některý odpadlictvím mohl zachránit, kázal vladař lázeňské síně kolem dvora svůdně vyhřát; uprostřed rozkošného tepla stoly s lahodným vonícím masem, vínem a ovocem byly připraveny a za zpěvu poloobnažených kytaristek zde rozmařilí hodovníci k veselému sympoziu zasedli. Z ledové nádrže pak vedlo mramorové schodiště přímo do hodovní síně. A tak v onu noc obraz světa s mučedníky uprostřed byl dokonale připraven.

Byl právě svatý čas čtyřicetidenního postu i poznalo Čtyřicet mučedníků, že právě v tento čas si je k své oslavě vyvolil Pán; čtyřicet dnů se postil Eliseus Prorok, čekaje Boha a čtyřicet dnů náš přeslavný Pán člověčenství kru šil v požehnaném lačnění a andělé pak sestoupili a sloužili Jemu. Touto vzpomínkou rozníceno Čtyřicet vojínů s mnohým pěním žalmů se připravovalo na ukrutnou smrt.

Kolem nich hodování, u nich po Pánu žízeň a hlad. Kolem nich filozofování opilců nad krátery černého vína, u nich klesající tvář znovu pozdvižena při vyslovení Svatého Jména. Kolem nich lahodné teplo, vybrané hody a anakreontská krása žen podkasaných, u nich třeskutý mráz, vytí ledové vichřice, nahota těla na smrt odsouzeného.

Strašlivá zima již spálila údy a oni leží, přitisknuti k sobě, pod rubášem šedého mrazu. Rány po mučidlech jsou obaleny krvavými růžemi ledu, úděsnými vředy pokrytými jíním, v hasnoucích očích stydne poslední vidění světa. Kůže přimrzla k ledové koře a odtržena sžíravě pálí. Chvílemi na hradbu smrti kolem nich vystoupí veselý zástup hodovníků s pištci a láká je dovnitř. Tu zohavenými pahýly si zastírají v pláči oči a uši, volajíce: Ježíš! Ježíš! Ježíš! Dál jsou ohlodáváni zimou, která se do nich zakusuje zuby jehelnatými.

Tu vojín, který stál nad nimi stráž, sám pohan, pozdvihnu I oči k nebi, aby poznal hodinu hlídky podle běhu hvězd, spatřil náhle nebe se otevřít úzkým pruhem a z tohoto průduchu světla vyletovali a snášeli se dolů andělé, z nichž každý nesl přeskvoucí korunu. I vztyčil voják obě ruce k nebi a jat strašnou hrůzou křičel: "Bůh křesťanů přichází, Bůh křesťanů přichází!" A padl na kolena a klaněl se.

Andělé se pak blížili. Zakryl si nejprve oči ze strachu, aby neoslepl, ale když pak znovu se odvážil pohlédnout k nebi, sčetl, že třicet devět je korun a třicet devět andělů je nese. Řekl si pohan: "Mužů je čtyřicet, ale třicet devět je korun."

Neboť - ač žalno to říci - jeden z nich, tolik již vytrpěv, přece jen zradil. Všechna muka dříve zakoušená, v nic jsou obrácena, pro ďábla trpěl. V poslední chvíli, nemoha snášet již smrtelnou trýzeň mrazu, že oheň víry v něm dohoříval, doplížil se k lázním a s jásotem služebník nevěrný byl přijat. Omdlévajícího věnčí, tribunem nazývají, ihned do teplé lázně vedou, do koupele osvěžující. Leč jakmile vstoupil z mrazu do teplé vody, puklo mu srdce a rázem skonal, zčernav po celém těle. Ó duše křesťanská, zde s největší pokorou rozjímej!

Leč místo něho jiný byl od Boha povolán. Pohanský vojín, vida útěk zbabělce a příchod andělů, bleskem víry je osvícen. Rychle se sebe trhá šat i zbroj, vstupuje nahý mezi mučedníky, stále své vidění maje před očima. Nad všechna muka Boha velebí, pro Ježíše Krista chce trpěti, třeskutým mrazem již lámán přijímá šat svatební a polibky míru ze stydnou cích rtů druhů kolem umírajících. Když pak i jeho začala muka půlnoční zimy ohlodávat a sžírala jej již až do morku kostního, hle, opět se nebesa otevřela a anděl čtyřicátý se dolů snášel.

Tak jako za zimních nocí, když slyšíš slabě zvučet stříbrný vysoký tón hvězdný, a tak jako slova, která jsi nikdy neslyšel, náhle se vyslovují sama v srdce úkrytech, a tak jako když ze všech nejkrásnější, přelíbezná vzpomínka na Pannu Nejsvětější padá a padá a padá na tvoji duši a citlivě když se dotkne tvých očí nejspanilejší obraz krajiny rajské na sklonku dne a jako když tvé prsty s nesmírnou bázlivostí se dotknou hladiny vod, v nichž se zrcadlí nebe, ševelí křídla, ševelí křídla andělů temnotou noční blíž k tobě, blíž, vojíne hodiny poslední, který ten slabý a lehký zvuk slyšíš víc, než hlučné ozvěny z hodovních síní, kde lázeň je rozžhavena. A veliká cesta hvězd jde až k tvým chodidlům na cestách bídy a obloukem stoupá až k nebi.

Rozlícený vladař kázal ráno přelámat mrtvým na potupu údy a na káře odvézt všechny na místo popravní k spálení. A poznali, že slabě ještě žije nejmladší ze Čtyřiceti, Melithonos jménem. V městě pak bydlila jeho stařičká matka a měla tudíž bolest mateřská více zla než mučení učinit, neboť doufali, že co muka nedovedla, slzy matky dosáhnou. Ale k tělu jedináčka přivedena, křesťanka radováním se, ďábla přemohla. "Jen ještě maličko trp - synáčku - maličko ještě -", tak ho napomíná. Katané zděšeni ustoupili a matka sama tělo synovo na káru popravní naložila. A tak všichni korunu slávy nebeské dosáhli, u trůnu Kristova se poklonili a své zbraně složili u nohou Jeho Přesvaté Matky, královny vojska rajského. Dopřejž nám to nebeský Pán! To je legenda o Čtyřiceti Mučednících Sebastijských Svatých.

LEGENDA DRUHÁ

O svaté Prisce, která uprostřed mučení ukázala ráj

Pastýřko lvů, svatá Prisko, mučednice třináctiletá, nad jiné Tebe vždy vzývám. Tvých třináct let je jako třináct drahých kamenů: jaspis, satir, chalcedon, smaragd, sardonyx, sardis, chryzotil, beryl, topas, chrysopras, hyacint, ametyst, rubín. Svatá Prisko u Boha oslavená, velká radosti Matky Boží Marie vždy Panny, hozená do písku arény ještě dítě, kytičko myrhy a úsměve sladký v plísni žalářů, čistá jak zlato přetavené, svatá Prisko, která jsi zahanbením silných, nezapomínej na nás! Pamatuj na nás, vstupující do časů Arény neméně kruté, než byla za Tvých dob. Hle, nový chrám Apo11inův, hle, nová oslava knížete tohoto světa, jenž slove Sirius.

Na oslavu knížete tohoto světa, jenž slove Asmodeus a jeho věrných, kteří stojí ověnčeni mezi sloupovím a s posměchem hledí na naše smrtelné křeče, s jásáním volajíce nové a nové pomahače, bloudící po místech suchých.

Mučeni jsme a není nám dáno býti mučedníky. Svět věrný démonům se vytrvale otáčí do svých temnot. Svátosti jsou dány proradným. V bezmezné chmurnosti se čeká na sežehnutí země a naše zoufalství jitřní a naše zoufalství večerní se stále vrací ve všech obměnách a hrouží nás do nových obludností; vcházíme do úděsného Večeřadla Hostů bez šatu svatebního. Již přišel rušitel života. Svět je smrtelný a vše, co je na něm, je smrtelné, jen my jsme věční. A bude věčné trápení nebo život věčný a jeden z nás bude vzat a jeden zanechán.

Žijeme a naše úpění rozechvívá křídla Sedmi Andělů Trestajících. Uprostřed nejstrašnější červivosti sedáme na mrvištích, hádajíce se s kolemjdoucími o nejlacinější věci života. A když bylo naše trápení největší, pravili nám: Zde jest Kristus - a opět tam jest Kristus - a opět: hle, na poušti jest - a jiní: viděli jsme ho v komnatách. Dýcháme již jen v propastech a uvedeni jsme v prach smrti. Není neřesti, není zločinu, který by nebyl na nás vyzkoušen. Není bolesti, která by nás neprošlehla. Právě dnes voláme k Tobě ve své trýzni, děvečko třináctiletá, potupami, skřipci, ohněm, lámáním, biči a hladem trýzněná, právě dnes za nás oroduj! I řekla svatá Priska soudcům: "Raději ještě strašnější věci tisíckrát vytrpět, než Krista na okamžik opustit."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Legendy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.