Antonín Benčík

Operace

Dunaj

aneb Internacionální vražda

Pražského jara

Obsah

Úvod

Zrození Pražského jara a jeho sudičky

Od kritiky a hrozeb k přípravě vojenské intervence, cvičení „Šumava“

Šachová mezihra

Naděje a hrozby…

Naděje a zrada…

Srpnová intervence a politická porážka interventu

Jednání v Moskvě a jeho výsledky

Pražský podzim

Epilog

Přílohy

Obrazová příloha

Literatura

Veškerá práva si vyhrazuje autor. Opisování a jakékoliv

rozmnožování bez jeho svolení není dovoleno

a bude považováno za porušení autorských práv

© Antonín Benčík, Praha 2013
ISBN 978-80-87493-54-0

Úvod

„Kontrarevoluční síly Československa dezorganizovaly — a to za aktivní pomoci agentů USA a NSR — vládní systém. Armády NATO, využívajíce této situace, hrozí Československu jeho obsazením, svržením dosavadní vlády lidu a nastolením nové, pro ně přijatelné vlády.“

—

Z direktivy Generálního štábu Sovětské armády

z 8. dubna 1968 na přípravu eventuální intervence v Československu

V srpnu roku 2013 tomu bude 45 let od chvíle, kdy v noci z 20. na 21. srpna 1968 byla zahájena vojenská intervence pěti zemí Varšavské smlouvy — Sovětského svazu, Německé demokratické republiky, Polska, Bulharska a Maďarska — k potlačení údajné kontrarevoluce v Československu. Byla to největší vojenská operace v Evropě od skončení druhé světové války v květnu 1945. Její příprava byla zahájena jen několik dnů či týdnů poté, kdy na zasedání ÚV KSČ v prvních lednových dnech roku 1968 byl Antonín Novotný — první tajemník ÚV KSČ a prezident republiky — jako představitel poststalinského pojetí socialismu, vystřídán ve funkci prvního tajemníka reformistou Alexandrem Dubčekem, dosavadním prvním tajemníkem ÚV KS Slovenska a členem předsednictva ÚV KSČ.

Přípravou vojenské operace byla pověřena skupina specialistů Generálního štábu Sovětské armády pod vedením generálporučíka Ivana Nikolajeva, pobočníka náčelníka štábu, maršála M. V. Zacharova.

Ministr obrany SSSR, maršál A. A. Grečko, svolal již na 8. dubna 1968 — teprve třetí den po skončeném zasedání ÚV KSČ 5. 4. 1968, na němž byl mimo jiné přijat Akční program reformního hnutí v Československu — poradu nejvyšších představitelů Sovětské armády, včetně velitelů sovětských vojsk dislokovaných v zemích varšavské pětky. A zde — spolu s náčelníkem štábu maršálem Zacharovem a také se souhlasem L. I. Brežněva — vydal účastníkům přísně tajnou „Direktivu“ k okamžitému zahájení příprav k vojenské operaci „Dunaj“. Neboli k přípravě eventuální vojenské intervence proti Československu. Direktiva byla určena: Západní skupině sovětských vojsk v NDR pod velením armádního generála P. K. Koševého, Severní skupině sovětských vojsk v Polsku pod velením generálplukovníka I. N. Škadova. Jižní skupině sovětských vojsk v Maďarsku pod velením generálplukovníka K. I. Provalova, Karpatskému vojenskému okruhu pod velením generálplukovníka V. Z. Bisjarina, Velitelství vzdušných sil pod velením maršála K. A. Veršininaj, velitelství raketových vojsk pod velením maršála N. I. Krylova, Velitelství protivzdušné obrany pod velením maršála P. S. Batického a Velitelství námořních sil pod velením admirála S. G. Gorškova.

Do příprav intervence byla později zapojena i vojska či jednotky armád NDR, Polska, Maďarska a Bulharska.

V průběhu různých československo-sovětských jednání a jednání s představiteli varšavské pětky do 21. srpna 1968, ale také po srpnové intervenci armád varšavské pětky její organizátoři několikrát změnili jak zdůvodňování důvodů kritiky a hrozeb na adresu reformního procesu a jeho představitelů, tak i zdůvodňování samotné intervence. Nyní ale, v první verzi obsažené v přísně tajné direktivě z 8. dubna 1968 bylo uvedeno, že „kontrarevoluční síly Československa dezorganizovaly — a to za aktivní pomoci agentů USA a NSR — vládní systém. Armády NATO, využívajíce této situace, hrozí Československu jeho obsazením, svržením dosavadní vlády lidu a nastolením nové, pro ně přijatelné vlády“. Proto prý „Sovětský svaz a další socialistické země, věrné internacionální povinnosti a Varšavské smlouvě, jsou povinny poslat svá vojska na pomoc Československé lidové armádě k záchraně před nebezpečím, které hrozí její zemi“.

Direktiva také jednoznačně kalkulovala se dvěma variantami „spolupráce“ s čs. armádou: „Jestliže jednotky čs. armády projeví pochopení ke vstupu sovětských vojsk, v tom případě bude nezbytné organizovat s nimi spolupráci při plnění úkolu. V případě, že jednotky ČSLA se budou chovat nepřátelsky a budou podporovat kontrarevolucionáře, bude nezbytné přijmout opatření k jejich izolaci, a nebude-li to možné, bude nutné je odzbrojit.“

Zbývá jen dodat, že příprava operace „Dunaj“ probíhala tajně. Že čs. reformní vedení nezískalo o ní do poslední chvíle sebemenší konkrétní údaje a že tato příprava byla navíc maskována řadou různých cvičení v zemích kolem Československa i v Československu samotném. Avšak v první polovině dubna 1968 se v hlášeních čs. diplomatů začaly objevovat zprávy ze zemí varšavské pětky o úvahách o možnosti ozbrojeného zásahu v Československu. Tak např. podle informace čs. zastupitelského úřadu v Budapešti bulharský velvyslanec Pangelov prohlásil, že diplomaté socialistických zemí se shodují v názoru, „že socialistické země nebudou váhat použít ozbrojené násilí v případě náznaku odtržení Československa ze svazku socialistického společenství“. Zde je však nyní nutné položit si několik základních otázek a dát na ně uspokojivou odpověď. Neboť jen tak můžeme pochopit zrůdnost srpnové intervence — to na straně jedné. A na straně druhé, pochopit velikost a význam reformního procesu Pražského jara i jeho místa v pokrokových tradicích národů Československa: hrozila opravdu v Československu kontrarevoluce a nebezpečí ze strany Západu? A co to vlastně bylo, jak vzniklo, jak se rozvíjelo reformní hnutí Pražského jara? A co bylo obsahem, smyslem tohoto hnutí? A proč si toto hnutí, úsilí o vymanění se z pout poststalinského, či přesněji sovětského, brežněvova pojetí socialismu budováním socialismu vskutku demokratického a humánního, vysloužilo u jeho obdivovatelů na Západě přídomek „socialismus s lidskou tváří“?

Odpověď na tyto otázky nám pomůže také pochopit, že srpnová intervence armád pěti zemí Varšavské smlouvy a její důsledky jsou hlavní příčinou porážky tohoto nejnadějnějšího pokusu v zemích východního bloku o vybudování vskutku demokratického a humánního socialismu. A že tzv. „internacionální pomoc“ varšavské pětky byla ve skutečnosti internacionální „vraždou“ tohoto pokusu.

Zrození Pražského jara a jeho sudičky

„Musíme dojít… k závěrům, které řeknou zcela otevřeně, že kontrarevoluce v Československu neprojde, že vedení československé strany a dělnická třída Československa to nepřipustí, že také spojenci Československa, tj. ti, kteří jsou zde shromážděni, to nepřipustí.“

—

W. Gomulka na schůzce představitelů šesti socialistických zemí v Drážďanech 23. 3. 1968

„Socialistické Československo nikdy nikomu nedáme. Československo je strategickým bodem ve střední Evropě. Ztratit ho by znamenalo anulovat výsledky druhé světové války.“

—

Maršál Grečko při návštěvě čs. vojenské delegace v SSSR v únoru 1969

8. prosince 1967 se objevil v Československu nečekaně první muž sovětského impéria a generální tajemník ÚV KSSS L. I.Brežněv. Přijel na neoficiální, avšak naléhavé pozvání prvního tajemníka ÚV KSČ a prezidenta republiky A. Novotného. Hovořil s ním i s řadou členů předsednictva ÚV KSČ a na neoficiální schůzce s předsednictvem přednesl projev, v němž dával najevo, že do vnitřních záležitostí vedení KSČ se nehodlá vměšovat („Eto vaše dělo“) a 9. 12. opět odjel. Pro obyvatele Československa, pracovníky masmédií i pro většinu vedení KSČ zůstal smysl jeho návštěvy na delší dobu obestřen rouškou tajemství a různých dohadů. Sám Brežněv však považoval za nutné informovat o své návštěvě v Praze šéfa MSDS J. Kádára a rovněž W. Ulbrichta, prvního tajemníka ÚV SED.

Pokusme se alespoň poodhrnout roušku tajemství a dohadů i skutečných příčin, které donutily znervóznělého A. Novotného povolat nejmocnějšího muže sovětského impéria na pomoc k záchraně svého kymácejícího se trůnu.

S jistým zjednodušením můžeme říci, že na počátku událostí, které vyvrcholily procesem, jenž na nejvyšší míru vylekal prvního muže v Československu, prezidenta a prvního tajemníka ÚV KSČ v jedné osobě, byli dva představitelé Sovětského svazu — J. V. Stalin a N. S. Chruščov.

5. března 1953 zemřel za podivných okolnosti vůdce Sovětského svazu Stalin. Několik dnů po návratu z jeho pohřbu zemřel i jeho učenlivý žák, první „dělnický“ prezident Československa a vůdce KSČ, Kl. Gottwald. Na jeho místo do vedení KSČ — v době krátkého prezidentování A. Zápotockého — byl zvolen na schůzi ÚV KSČ ve dnech 4. — 5. 9. 1953 do funkce prvního tajemníka A. Novotný. Z hlediska našeho tématu byla ovšem mnohem důležitější skutečnost, že do čela vedení KSSS byl jako její první tajemník zvolen v září 1953 N. S. Chruščov, neboť za jeho „panování“, poprvé v dějinách sovětského komunismu přestalo být, i když ne v plné míře, reformní myšlení antileninským kacířstvím. Chruščovova politika reforem — byť velice nedůsledných — po odhalení stalinismu a jeho důsledků na XX. sjezdu KSSS v roce 1956, náprava křivd stalinského teroru, politika mírového soužití, uvolnění dosavadního strohého dirigování komunistických stran i celého mezinárodního dělnického hnutí Moskvou atd., bylo něco do té doby nepředstavitelného. Jeho zásluhou byl dán silný impuls ke kritickému posuzování „jedině správného“ stalinského pojetí socialismu, k formulování vlastních antidogmatických, reformních představ o socialismu, a to i přes hrůznou recidivu stalinismu, jakou bylo krvavé potlačení maďarské revoluce sovětskou armádou v roce 1956.

Tento proces probíhal ovšem i u nás v Československu velice pozvolně. Tím spíše, že A. Novotný a jeho věrní ve vedení KSČ novému myšlení nijak nepřáli a důslednému odhalení zrůdné politiky první poloviny padesátých let a rehabilitaci jejích obětí naopak všemožně bránili, nebo je alespoň zdržovali. Avšak situace a podmínky pro tento proces byly v Československu přece jen příznivější než např. v Polsku či v Maďarsku, nemluvě již o NDR. Československo patřilo před druhou světovou válkou mezi hospodářsky, politicky i kulturně nejvyspělejší demokratické země. Myšlenky socialismu — po zkušenostech z hospodářské krize třicátých let, po zkušenostech z fašistické okupace a druhé světové války, pod vlivem osvobozenecké mise sovětské armády a první země socialismu a také pod vlivem demokratických tradic první republiky — nalezly v Československu veliký ohlas a společenský souhlas. Představy velké části stoupenců socialismu se ovšem zdaleka neztotožňovaly se sovětským stalinským pojetím. Výrazem této skutečnosti byla teorie a praxe československé parlamentní cesty k socialismu, která však měla jen velice krátké trvání a Gottwaldovo vedení prosadilo po únoru 1948 pod tlakem Moskvy beze zbytku stalinské pojetí se všemi jeho hrůznými jevy.

Po odhalení tzv. „kultu osobnosti“ na XX. sjezdu KSSS a pod vlivem nové politiky N. S. Chruščova začala postupně opadávat atmosféra strachu i v Československu a poznenáhla ji vystřídala atmosféra kritického posuzování stavu čs. společnosti. Napomohla k tomu i skutečnost, že uvolnění mezinárodních vztahů a proces sbližování Východu a Západu vedl k uvolnění vzájemných kontaktů a že čs. občané dostali možnost porovnávat vlastní životní realitu s podmínkami života ve vyspělých demokratických zemích Západu, kam vlastně Československo svou kulturou náleželo.

První zřetelnější reakcí na změnu politické linie moskevského vedení po XX. sjezdu KSSS a známkou formování protinovotnovské opozice bylo volání řady komunistů i celých stranických organizací po svolání mimořádného sjezdu KSČ, který by se zabýval situací v československé společnosti. Tuto snahu se zprvu dařilo A. Novotnému potlačovat, ale i on byl nucen časem pod tlakem přibývajících kritických hlasů a vlivem neúspěchů lavírovat. Různá období upevňování režimu tvrdé ruky „v důsledku nebezpečí imperialismu a zostřeného třídního boje“ se střídala s kratšími či delšími obdobími „milostivého léta“.

Připomeňme alespoň několik základních faktů:

XII. sjezdu KSČ v prosinci 1962 předcházelo stržení monstrózní Stalinovy sochy v Praze na Letné. V té době již pracovala tzv. Kolderova rehabilitační komise, která posuzovala politické procesy padesátých let. Veřejnost se o její činnosti dověděla až v srpnu 1963. To však již delší dobu pracovala jiná rehabilitační komise, tzv. barnabitská (v bývalém klášteře barnabitek na Hradčanech), v níž bylo i několik desítek historiků, právníků, ekonomů, filozofů a politologů jako odborníků, a která se zabývala rehabilitací tzv. buržoazních nacionalistů. Práce obou těchto komisí odhalila zrůdnost procesů padesátých let, roli sovětských poradců v nich a nevinu obětí. Výsledky práce těchto komisí, zvláště ale barnabitské, se staly silným podnětem i pro řadu nových historických prací o nejnovějších čs. dějinách, včetně Slovenského národního povstání, které velice pozitivně ovlivnily i průběh konference k 20. výročí SNP ve Smolenicích. Došlo také k rehabilitaci tzv. nekomunistického, zejména západního odboje. Zasloužila se o to především početná skupina historiků sdružená kolem Výboru pro dějiny druhé světové války. Velice aktivně vystupovali představitelé slovenské kulturní fronty, soustředění kolem časopisu Kulturní život. Kritizovali protislovenskou politiku A. Novotného a dožadovali se mj. federativního uspořádání republiky. V českých zemích plnily obdobnou roli Literární noviny. Šedesátá léta byla „zlatým věkem“ čs. filmu, divadla, literatury. Objevila se nová díla filozofů, historiků, ekonomů, politologů, vznikla řada vědeckých týmů, zabývajících se řešením nejrůznějších otázek života čs. společnosti atd. Hospodářská situace Československa si v lednu 1965 vynutila schválení tzv. Šikovy reformy. Dorůstala nová mladá kritická generace a narůstala i její neposlušnost, kterou dávala najevo nejrůznějšími formami — od nošení dlouhých vlasů až po různé protesty a demonstrace. Výrazné urychlení zrodu reformního procesu urychlily v roce 1967 tři události:

— Sjezd čs. spisovatelů v červnu 1967.

— Demonstrace studentů proti nepořádkům na strahovských kolejích.

— Vystoupení A. Dubčeka s kritickým projevem na zasedání ÚV KSČ v říjnu a následným neúspěšným pokusem A. Novotného a jeho kliky o Dubčekovo odstavení.

Poněkud zjednodušeně řečeno — na podzim 1967 dospělo opoziční, antinovotnovské reformní hnutí komunistů i nekomunistů do stadia otevřeného střetu uvnitř vedení KSČ (jak za dané situace ani jinak nemohlo být), který dostal podobu sporu o dekumulaci nejvyšších stranických a státních funkcí. A. Novotný jako prezident a první tajemník ÚV KSČ byl současně vrchním velitelem ČSLA, LM a předsedou ÚV Národní fronty. Šlo o to zbavit jej funkce prvního tajemníka ÚV KSČ, neboť on a jeho stoupenci se stali hlavní překážkou pro řešení nazrálých problémů ve společnosti.

Pozice A. Novotného nezachránila ani návštěva L. I. Brežněva, i když ne snad proto, že by mu Brežněv pomoc poskytnout nechtěl. Ve svém vystoupení na neoficiální schůzce se členy a kandidáty předsednictva ÚV KSČ naléhavě „doporučoval“ odložit řešení dekumulace funkcí na pozdější dobu, což bylo i přáním Novotného a jeho věrných. Jak je však zřejmé ze záznamu telefonického rozhovoru Brežněva s Kádárem, Brežněv nepochopil, oč v tomto sporu ve skutečnosti šlo, a domníval se, že jde především o osobní spory.

A. Novotného se nepodařilo zachránit ani gen. Šejnovi, rodinnému příteli, resp. příteli Novotného syna, předsedovi Hlavního výboru KSČ na MNO. Gen. Šejna ve spolupráci s gen. Mamulou, vedoucím VIII. oddělení ÚV KSČ a pravou rukou Novotného, vyvíjel mezi prosincovým a lednovým plenárním zasedáním ÚV KSČ velkou aktivitu na záchranu pozic A. Novotného a samozřejmě i na záchranu vlastního postavení. Tato snaha byla obsahem jednání řady schůzek téměř kompletní špičky čs. generality (s výjimkou ministra B. Lomského, jeho náměstka gen. M. Dzúra a náčelníka HPS gen. V. Prchlíka) v kanceláři gen. Šejny či gen. Janka, náměstka ministra. Nechyběly ani úvahy a plány gen. Šejny na vojenské vystoupení čs. jednotek. Nakonec však dopis HV KSČ na MNO, který vyjadřoval podporu čs. armády A. Novotnému, byl na lednové zasedání ÚV KSČ doručen až ve chvíli — a to přes výslovné odmítnutí gen. Dzúra a varování gen. Prchlíka — kdy o rozdělení funkcí prezidenta a prvního tajemníka bylo již rozhodnuto. Plány gen. Mamuly, gen. Šejny a StB, která již připravovala seznamy pro zatýkání odpůrců Novotného, nevyšly, neboť lednové plénum ÚV KSČ (3. — 5. 1. 1968) volbou A. Dubčeka místo A. Novotného do funkce prvního tajemníka ÚV KSČ a přijetím usnesení o vypracování Akčního programu fakticky odstartovalo reformní proces Pražského jara.

Ne všichni jeho aktéři si ovšem tuto skutečnost uvědomovali, neboť jednota protinovotnovské opozice ve vedení KSČ ještě neznamenala jednotu v názorech na další vývoj čs. společnosti. Avšak jakkoliv byl start reformního procesu rozpačitý a mnozí jeho organizátoři a účastníci si většinou teprve ujasňovali jeho smysl a cíl, v Moskvě, v Berlíně, ve Varšavě i v Sofii vyvolal velikou a znepokojivou pozornost. Jedině v Budapešti zpočátku nalezl určité pochopení, či dokonce nadějná očekávání.

Pokud jde o čs. veřejnost, ta v prvních dnech a týdnech nevěnovala lednovému plénu ÚV KSČ žádnou mimořádnou pozornost. Informace o jeho průběhu byly jako obvykle velice skromné a většina občanů se z počátku domnívala, že jde jen o běžnou výměnu ve vedoucích funkcích vládnoucí KSČ, která nebude mít žádný vliv na další vývoj společnosti. A. Dubček, nový první tajemník, považoval za nutné vypracovat nejdříve konkrétní program demokratických reforem a vytvořit takové vedení, které by jej vzalo za svůj a vystoupilo s ním před národy Československa.

Mezitím A. Dubček absolvoval návštěvu v SSSR a pohovory s Brežněvem, Kádárem i Gomulkou. Mnohé ze svých představ o dalším vývoji naznačil již ve svém projevu na VII. sjezdu JZD ve dnech 1. — 3. 2. 1968 a také v projevu k 20. výročí února. V přítomnosti celé špičky představitelů socialistických zemí — L. I. Brežněva, W. Ulbrichta, W. Gomulky, J. Kádára, T. Živkova, N. Ceausesca a Y. Vlahoviče — šel v naznačení své reformní orientace ještě dále, a to i přes to, že si Brežněv vynutil v původním textu určité úpravy. V projevu A. Dubčeka výrazně zaznívala orientace na novou socialistickou demokracii, na hledání vlastní cesty k řešení společenských problémů, na nové pojetí vedoucí úlohy KSČ atd. Mlčení nového vedení KSČ o smyslu lednového pléna přerušil mezitím J. Smrkovský svým článkem v deníku Práce z 21. 1. 1968 pod názvem „Oč dnes jde“, v němž mj. velice jednoznačně vystoupil za opravdovou demokratizaci veřejného života. V krátké době pak následovaly články dalších politiků — Slavíka, Mlynáře, Husáka, Hübla, Friše, opět Smrkovského, Špačka a dalších, stejně tak i vystoupení řady představitelů vědy, kultury a sdělovacích prostředků, jako např. interview K. Wintra s E. Goldstůckerem nebo vystoupení Šabaty, Lederera a dalších.

Většinu těchto článků a vystoupení je možno současně označit za jakási osobní programová prohlášení, charakterizující postoj autorů k počínající reformě. Počátkem března vydává ÚV KSČ obšírnou informaci „O průběhu jednání říjnového, prosincového a lednového zasedání ÚV KSČ“. V téže době na přelomu února a března vstupují do politického života čs. sdělovací prostředky, zbavené dosavadní cenzury. Dochází k informační explozi a k názorové konfrontaci i na témata dosud tabuizovaná. Čs. společnost je najednou zavalena spoustou informací o chybách režimu A. Novotného a zvláště pak o hrůzách režimu padesátých let. Voláním po nápravě i stanovení odpovědnosti, po rehabilitacích, úvahami o tom, jak dál, a také kritikou představitelů režimu A. Novotného a voláním po jejich odstoupení. Přispěla k tomu i aféra rodinného přítele A. Novotného gen. Šejny a jeho útěk do USA i s milenkou a synem po odhalení jeho nezákonných „obchodů“ .

Někteří z pracovníků čs. masmédií, po dlouhých letech omezování svobodného projevu a zřejmě i ve snaze přehlušit svůj pocit spoluodpovědnosti nebo viny za minulost, začali nyní popouštět uzdu své fantazii, vyhledávali senzace, přeháněli kritiku minulosti, vystupovali s radikálními požadavky a názory, které nerespektovaly reálnou situaci čs. společnosti, zvláště její mezinárodně-politické zařazení. Nicméně je nutné popravdě konstatovat, že čs. sdělovací prostředky mají — přes uvedené výhrady — neobyčejně velikou zásluhu na tom, že reformní proces nezůstal jen záležitostí vedoucího grémia KSČ, ale že do tohoto procesu byly postupně vtaženy všechny vrstvy obyvatelstva, vytvářející širokou občanskou společnost. V první polovině března proběhla např. v Praze, Brně a Bratislavě řada mítinků mládeže, na nichž představitelé stranického a státního vedení i čs. kultury odpovídali na spoustu kritických dotazů k minulosti, současnosti, ale i budoucnosti.

Avšak tou měrou, jak se reformní proces rozvíjel do šířky i do hloubky, začaly se z Berlína, Moskvy, Varšavy, Sofie a posléze i z Budapešti ozývat kritické hlasy, obviňování z narůstání pravicově-oportunistických, antisocialistických sil a varování před hrozbou kontrarevoluce. Už několik týdnů po lednovém plénu ÚV KSČ přešla vedoucí grémia pěti zemí varšavského společenství od kritiky a varování k přímému ideologickopolitickému a mocenskopolitickému nátlaku na teprve se formující Dubčekovo reformní vedení; nechyběla ani hrozba ozbrojeným zásahem nebo nabídka „internacionální“ vojenské pomoci na zvládnutí nebezpečné kontrarevoluční situace v Československu.

Tato kritika, hrozby i nabídka případné vojenské pomoci k zvládnutí situace vycházely ze dvou základních okruhů skutečností:

1. Zatímco vývoj v Československu v druhé polovině šedesátých let pozvolna směřoval k prosazení sil, usilujících o vymanění čs. společnosti ze svírajícího krunýře stalinismu a k prosazení demokratického pojetí socialistického vývoje, který by odpovídal demokratickým tradicím a národním potřebám a zvláštnostem, v Sovětském svazu probíhal proces zcela opačný. Odstavením N. S. Chruščova a nástupem L. I. Brežněva ve vedení KSSS v roce 1964 byl současně zahájen návrat k stalinismu. Postupně byly odbourávány Chruščovovy reformy, bylo restaurováno stalinské pojetí socialismu a jeho metody ovládání společnosti. Sovětský systém socialismu byl Brežněvovým vedením považován a prezentován jako jedině možný a správný. Jakékoliv vybočení z tohoto Brežněvova pojetí, přes formální uznávání národních zvláštností a specifik, bylo vykládáno jako ohrožení samotné podstaty socialismu a návrat k buržoazní demokracii. Současně s upevňováním neostalinského režimu Brežněvovým vedením vzrůstal i vliv a mocenské postavení sovětské armády a její vedoucí maršálské skupiny. Ulbricht, Gomulka i Živkov se s tímto pojetím socialismu v zásadě ztotožňovali, neboť proces v Československu znamenal nebezpečný příklad pro jejich národy a ohrožení jejich vlastních mocenských pozic.

2. Z hlediska mocenskopolitických zájmů a plánů Moskvy mělo Československo jako geopolitický prostor ve střední Evropě neobyčejně velký význam. Jako průmyslově nejvyspělejší země socialistického společenství s rozvinutou zbrojní výrobou a s druhou (po sovětské armádě) relativně nejsilnější, nejlépe vyzbrojenou, vycvičenou a nejspolehlivější armádu Varšavské smlouvy, hrálo v mocenskopolitických a vojenskostrategických úvahách Moskvy a jejích maršálů důležitou roli. Pohled na dobovou mapu nám ukáže, že Československo leželo na rozhraní dvou největších vojenskopolitických uskupení, NATO a Varšavské smlouvy, a současně napříč hlavní osy možných válečných operací, přičemž „krylo“ západní Německo, resp. zajišťovalo bezpečnost jižního boku NDR. Ve vojensko-strategických úvahách a záměrech vedení obou těchto uskupení představovala střední Evropa hlavní evropské válčiště. Proto také byly na obou stranách soustředěny mohutné vojenské síly.

Československo spolu s NDR a Polskem tvořilo současně jakýsi kryt sovětského „železného trojúhelníku“, který představovaly baltské republiky a severozápadní Rusko. Navíc oddělovalo „sever“ od „jihu“. Ať už se vojenskostrategické úvahy a plány na způsob zahájení a vedení možné války jakkoli měnily (po období zvýšeného napětí či s překvapením, za použití zbraní hromadného ničení nebo zbraní konvenčních, v útočné či obranné činnosti atd.), a to v závislosti na vývoji mezinárodní a vojenskopolitické situace, jedno zůstávalo konstantní: čs. armádě bylo přisouzeno, aby v případné válce — ať již útočné či obranné činnosti — spolu s jednotkami sovětské armády, které byly umístěny v NDR, bojovala jako prvosledová armáda po několik dnů (cca 70 hod.) a připravila tak podmínky pro nasazení druhého sledu vojsk Varšavské smlouvy k dosažení stanovených cílů. Z toho důvodu kladla Moskva neúměrně vysoké požadavky nejen na početní stavy, výzbroj a výcvik čs. armády, ale také na čs. zbrojní výrobu, kterou náš průmysl ovšem nebyl s to zajistit.

V prosinci 1965 proto došlo k podepsání tajné čs.-sovětské smlouvy o vybudování tří skladů pro uložení speciálních jaderných hlavic na území Československa do konce roku 1967, a to se vším zařízením a ubytovacími prostory pro sovětský personál (cca 500 mužů), který měl sklady obhospodařovat. Do té doby totiž byly hlavice pro čs. raketové jednotky ukládány mimo území ČSSR a v případě potřeby k nám měly být dopraveny podle zvláštního plánu, což by však v případě nenadálého napadení znamenalo přílišné zdržení (cca 18—22 hod.). Čs. armáda by musela zahájit bojovou činnost bez hlavní palebné síly, jen s využitím výsledků nasazení strategických jaderných zbraní sovětské armády, zatímco vojska NATO disponovala jadernými zbraněmi již na stupni pluku. K tomu je nutno dodat, že v té době měly armády NATO v počtu jaderných hlavic jednoznačnou převahu.

Řada signálů naznačuje, že právě v předvečer Pražského jara, v roce 1967, význam československého prostoru v mocenskopolitických a vojenskostrategických úvahách ještě více vzrostl. Varovným signálem pro sovětské vedení a armádní velení byl jistě i výsledek červnové tzv. šestidenní války na Blízkém východě, neboť bleskové vítězství Izraele nad Egyptem bylo současně nejen porážkou zbraní Varšavské smlouvy, jimiž byla egyptská armáda vyzbrojena, ale i operačního umění desítek sovětských i československých vojenských poradců této armády. Neméně důležitou a podle sovětských historiků mnohem významnější událostí roku 1967 byla skutečnost, že v téže době se vlivné maršálské skupině podařilo prosadit do funkce ministra obrany (po smrti maršála Malinovského) dosavadního velitele Spojených ozbrojených sil Varšavské smlouvy maršála A. A. Grečka. O vlivu této skupiny na vedení SSSR svědčí skutečnost, že se tak stalo proti vůli a proti návrhu Brežněvova politbyra, které do této funkce prosazovalo civilistu D. M. Ustinova, představitele sovětského obranného průmyslu. Do této skupiny patřil také maršál I. I. Jakubovskij, který vzápětí vystřídal maršála Grečka v jeho dosavadní funkci.

Jestliže za vlády N. S. Chruščova sovětská vojenská doktrína vycházela z předpokladu, že eventuálnímu vypuknutí válečného konfliktu bude předcházet období zvýšeného napětí, pak nástup Brežněva v roce 1964 a spolu s ním i vzestup moci a vlivu sovětských maršálů, reprezentantů pozemní armády, prosazujících zkušenosti z druhé světové války, přináší základní změnu vojenské doktríny. Podle názorů těchto maršálů jakési blíže neurčené rozbory prý dokazovaly, že imperialisté připravují nenadálý jaderný útok. Protože v Československu, na rozdíl od NDR a Polska, sovětská vojska umístěna nebyla, ačkoliv se o to Moskva několikrát pokoušela, situace u nás byla sledována nejen v Moskvě, ale i v Berlíně a ve Varšavě se zvýšenou pozorností. „Ztráta“ Československa by totiž mj. znamenala přerušení přímého spojení mezi jednotlivými složkami Varšavské smlouvy.

Jak nebývale vzrostly v mocenskopolitických úvahách a v rozhodování moskevského vedení váha a význam vojenského prvku, tak také stoupal i jeho zájem na trvalém umístění sovětských vojsk v Československu, neboť tím by byl současně vyřešen i problém uskladnění jaderných hlavic a jejich bezprostředního nasazení při vzniku válečného konfliktu. Navíc různé výroky Brežněva, Kosygina a dalších naznačují, že umístění sovětských vojsk v Československu pro ně představovalo vytvoření příznivějších podmínek pro odzbrojovací jednání s vedením USA.

Zbývá snad jen dodat, že Československu a jeho armádě bylo v mocenskopolitických a vojenskostrategických úvahách a plánech přisouzeno fakticky se obětovat ve jménu obrany socialismu, ve skutečnosti ale v zájmu imperiálních ambicí Moskvy. Proto se také řada čs. vojenských i politických činitelů a pracovníků vojenskovědecké fronty, zvláště pak VPA, snažila vypracovat a prosadit čs. vojenskou doktrínu, která by toto nebezpečí totálního zničení odstranila nebo alespoň silně omezila. A to byl pro Moskvu a velení její armády další důvod k tvrdé kritice polednového vývoje v Československu.

První koordinovanou akcí proti čs. reformnímu procesu a jeho vedení, při níž bylo použito masivního ideologického, mocenskopolitickému nátlaku, včetně poněkud zastřené hrozby vojenského zásahu, byla schůzka představitelů varšavské pětky s československou delegací v Drážďanech 23. 3. 1968.

Zástupce Československa — A. Dubčeka, O. Černíka, J. Lenárta, D. Koldera a V. Biľaka — kteří přijeli do Drážďan s představou, že se zde bude hovořit o ekonomických otázkách, čekalo již při příchodu do jednacích místností první překvapení v podobě početné generality sovětské a německé armády. Vzápětí byli nuceni vyslechnout z úst Ulbrichta, Gomulky, Brežněva a Kosygina i poněkud umírněnějšího Kádára zdrcující kritiku na adresu reformního procesu. Podle nich reformní proces — svoboda projevu, kritika chyb a nedostatků režimu A. Novotného, odsouzení hrůzných skutečností padesátých let a volání po jejich nápravě, kritika mocenského pojetí vedoucí úlohy KSČ, volání po demokratizaci života čs. společnosti, výměna neschopných funkcionářů, zvláště pak rezignace A. Novotného na funkci prezidenta, příprava Akčního programu atd. — znamenal nástup pravicových antisocialistických a antisovětských sil, směřujících čs. vývoj ke kontrarevoluci a ke ztrátě vedoucí role KSČ v řízení společnosti. V jejich vystoupeních zaznívala proto nejen obava z možného vytržení Československa z rámce varšavského spojenectví, ale vedle varování a nabídky pomoci k zastavení údajného kontrarevolučního procesu také nezastřené hrozby. „Buď bude v Praze pořádek, nebo musíme udělat rozhodná opatření!“ řekl mj. Ulbricht ve svém vystoupení. „Vážně vás varujeme, udělejte si pořádek“, řekl v závěru. Když se Černík příležitostně na oné místnosti, „kam i císař pán musel pěšky“ — zeptal Brežněva, co znamená přítomnost generality při jednání, dostalo se mu odpovědi, že „přítomnost těchto velitelů může znamenat i to, že když budete potřebovat pomoc v řešení vašich záležitostí, může být okamžitě poskytnuta“.

Jakkoliv však byli čs. účastníci obsahem a průběhem tohoto jednání zaskočeni, dokázali — zvláště A. Dubček v improvizovaném vystoupení — kritikům zásadně oponovat a reformní proces obhajovat. A tak nakonec místo připravené rezoluce o politické situaci v Československu v duchu přednesené kritiky — po příslibu čs. delegace přijmout opatření na zamezení nepřátelské činnosti — bylo na závěr jednání přijato nic neříkající frázovité komuniké.

Obsah schůzky v Drážďanech byl před čs. veřejností utajen z obavy před vzrůstem antisovětských nálad, které by mohly zavdat další důvody ke kritice reformního procesu. S obsahem schůzky však nebyli seznámeni, z obavy před aktivizací konzervativců, ani členové předsednictva ÚV KSČ.

Po návratu z Drážďan pokračovalo Dubčekovo vedení bez jakéhokoliv zaváhání v nastoupeném reformním kurzu. Příprava dubnového pléna ÚV KSČ a jeho vlastní průběh (28. 3., 1. — 5. 4. 1968), tj. řada kádrových změn v nejvyšších stranických a státních funkcích včetně volby L. Svobody do funkce prezidenta místo odstoupivšího A. Novotného, přijetí „Rezoluce k současné politické situaci“ a především schválení Akčního programu, kterému předcházela rozsáhlá diskuse, jako programu demokratických reforem spolu s řadou dalších rozhodnutí a opatření, to všechno vytvořilo předpoklady pro zrychlení reformního procesu. Akční program jako základní dokument Pražského jara vychází především z důkladné kritické analýzy minulého období, z poznání příčin hluboké společenské krize, jejímž hlavním zdrojem bylo dogmatické, mocenskobyrokratické uplatňování stalinského pojetí socialismu a jeho metod řízení v podmínkách vyspělého Československa, a z poznání nutnosti jejich překonání jako otevřeného programu, je prosazení socialistické demokracie v řízení všech stránek života čs. společnosti a zajištění všech demokratických práv pro každého jednotlivého občana: svobody projevu, shromažďování, spolčování, pobytu a pohybu atd. Formálně si v tomto programu KSČ ponechává i nadále vedoucí roli ve společnosti, avšak její pojetí doznalo zásadní změny: „… neuskutečňuje svou vedoucí úlohu tím, že vládne nad společností, ale tím, že nejoddaněji slouží jejímu svobodnému socialistickému rozvoji… Cílem strany není stát se univerzálním „správcem“ společnosti… Nahrazování a zaměňování státních orgánů hospodářského řízení a společenských organizací stranickými orgány je nadále nutno zcela odstranit... Monopolizovat socialistickou státní moc nemůže ani jediná strana, ani koalice politických stran, musí k ní mít přístup všechny politické organizace lidu.“

A skutečně. Vláda vedená novým předsedou O. Černíkem se začala učit opravdu vládnout. Národní shromáždění, v čele s novým předsedou J. Smrkovským, začalo plnit svou původní funkci zákonodárného sboru a Ústřední výbor Národní fronty, do jehož vedení byl zvolen F. Kriegel, začal připravovat dokumenty k aktivitě všech jeho organizací a orgánů. A vedle Ústřední rehabilitační komise ÚV KSČ (tzv. Pillerovy) vznikala i řada rezortních komisí k nápravě křivd padesátých let. Atd., atd.

Pro radikální křídlo reformistů, kteří ignorovali mezinárodněpolitické mantinely reformního procesu — ať již v důsledku neznalosti či arogantní přezíravosti — byl Akční program málo „revoluční“. Představitelé varšavské pětky v něm však viděli smrtelné nebezpečí pro socialismus v Československu, neboť pochopili, že tento program je popřením „jedině správného“ sovětského stalinského modelu, že se může stát přitažlivým příkladem pro národy jejich zemí a tudíž nebezpečím pro vlastní mocenské pozice. V neposlední řadě v nich vyvolával obavu, že jeho realizace by vedla k odchodu „buržoazního“ Československa z varšavského společenství, a tím by byla narušena dosavadní mocenskopolitická a vojenskostrategická rovnováha v Evropě.

Od kritiky a hrozeb k přípravě vojenské intervence, cvičení „Šumava“

„Myslím, že jedním z nejdůležitějších prvořadých úkolů, vyplývajících z událostí v Československu, je provedení manévrů na jeho území.“

—

W. Gomulka na schůzce varšavské pětky v Moskvě 8. 5. 1968

Vývoj situace v Československu, útěk gen. Šejny a opodstatněná obava z možného vyzrazení utajovaných skutečností ohrožujících bezpečnost Varšavského paktu, sebevražda náměstka ministra národní obrany gen. Janka, celkově rozkolísaná situace v čs. armádě, náhlá výměna základního velitelského kádru čs. armády (bez konzultace s Moskvou!), stejně jako rozsáhlá výměna kádrů na nejvyšších stranických a státních postech, ale hlavně přijetí Akčního programu, vyvolaly v Moskvě prudkou reakci.

Akční program byl přijat plénem ÚV KSČ na samém počátku dubna, a již 7. dubna odesílá sovětský velvyslanec Červoněnko do Moskvy L. Brežněvovi alarmující tajnou zprávu o průběhu a výsledcích dubnového pléna. Mezitím už velký tým překladatelů v Moskvě překládá Akční program pro potřeby Brežněvova vedení. A 8. dubna — jak již víme — maršál Grečko vydává direktivu pro přípravu eventuální vojenské intervence. Ve dnech 9. — 10. 4. se konalo zasedání ÚV KSSS, jehož hlavním obsahem byla situace v Československu. Ze stenografického záznamu Brežněvova projevu na plénu ÚV KSSS 17. 7., v němž mj. rekapituloval reakci sovětského vedení na situaci v Československu od ledna do varšavské schůzky 15. 7., je zřejmé, že politbyro ÚV KSSS přijalo po tomto dubnovém plénu řadu opatření, aby zabránilo „ohrožení socialistických vymožeností v Československu a jeho odtržení od socialistického společenství“.

Druhý den po skončení tohoto zasedání (11. 4.) poslal L. Brežněv A. Dubčekovi osobní dopis, v němž se stylizoval do role starostlivého otce, a vyjádřil vážné znepokojení nad vývojem v Československu: „Chci Ti otevřeně říci, že jak v mém vystoupení, tak i ve vystoupení dalších soudruhů byla věnována pozornost a bratrské znepokojení nad vývojem situace v Československu… Řeknu otevřeně, že mě znepokojuje situace v KSČ. Jestliže se každý den setkáš s dokumenty a fakty hrozné války, kterou proti nám vede třídní nepřítel v ohromných rozměrech prostřednictvím rozvědky, propagandy, diplomacie i jinak, neodbytně se vnucuje na mysl, že my komunisté musíme být bdělí a jednotní…“ V závěru dopisu pak vyzývá, aby vedení KSČ projevilo jednotu „v boji s revizionistickými, protisocialistickými živly, kterým je třeba uzavřít cestu k ovlivňování vývoje událostí“. O několik dnů později, 16. 4., si Brežněv v telefonickém rozhovoru s Dubčekem zřejmě ověřoval ohlas svého dopisu a připomínal vyslovené požadavky.

Podle pařížského Le Monde z počátku května měl na tomto zasedání pronést náčelník HPS Sovětské armády gen. Jepišev úvahu, že pokud se „skupina věrných československých komunistů obrátí na Sovětský svaz a ostatní socialistické země se žádostí o pomoc při záchraně socialismu v Československu, Sovětská armáda je v takovém případě připravena splnit svoji internacionální povinnost“.

V první polovině dubna 1968 se v hlášeních čs. diplomatů začaly objevovat již zaručené zprávy ze zemí varšavské pětky o úvahách na možnost ozbrojeného zásahu v Československu.

V denním tisku zemí varšavské pětky, zvláště v NDR, Polsku a Bulharsku se stále častěji objevovaly různé kritické články a varování na adresu reformního procesu v Československu, stejně jako v diplomatických zprávách z Moskvy. Sovětský velvyslanec v Polsku A. B. Aristov ve svém hlášení ze dne 17. 4. 1968 o rozhovoru s Gomulkou uvedl, že podle Gomulky „začal již proces přeměny socialistického Československa v buržoazní republiku“ a že tato situace „vyžaduje náš okamžitý zásah, neboť nelze zůstat prostoduchým pozorovatelem, když se v Československu začínají uskutečňovat kontrarevoluční plány“.

Válečná mašinérie varšavské pětky, dirigovaná Moskvou, se opravdu dala do pohybu, aby byla kdykoliv připravena poskytnout „bratrskou pomoc“ Československu, „ohroženému kontrarevolucí“.

Součástí těchto příprav bylo i „turné“ velitele Spojených ozbrojených sil Varšavské smlouvy maršála I. I. Jakubovského po NDR, Polsku a Bulharsku. Když přijel 19. 4. do Polska, W. Gomulka skutečně nezůstal jen prostoduchým pozorovatelem. V jednání, kterého se kromě něho a Jakubovského zúčastnil i předseda vlády PLR J. Cyrankiewicz, dále ministr obrany W. Jaruzelski a náčelník štábu divizní gen. B. Hocha, Gomulka vyslovil souhlas s účastí polských štábů a jednotek na velitelsko-štábním cvičení na území Československa. Byl to faktický souhlas se zapojením polské armády do systému příprav na plánovanou ozbrojenou intervenci v Československu.

Do Československa přijel I. I. Jakubovskij 24. 4. 1968. Oficiálním důvodem návštěvy bylo seznámení s novým čs. státním vedením. V průběhu 24. — 25. 4. však vedl závažná jednání jak s ministrem národní obrany gen. M. Dzúrem, tak i s představiteli čs. vedení: prezidentem L. Svobodou, předsedou vlády O. Černíkem, předsedou Národního shromáždění J. Smrkovským a prvním tajemníkem ÚV KSČ A. Dubčekem. Přijel však „také“ s návrhem (či spíše s požadavkem), aby hlavní velitelství Spojených ozbrojených sil Varšavské smlouvy (fakticky sovětské velení) mohlo přímo disponovat dvěma československými divizemi. Gen. Dzúr a čs. představitelé shodně tento návrh — který byl v rozporu s protokoly i vlastní Varšavskou smlouvou — odmítli. Prosadili, že i nadále platí zásada, že „ozbrojené síly členských států, vyčleněné do Spojených ozbrojených sil, zůstávají v přímém podřízení národních velení, která mají za úroveň jejich pohotovosti plnou odpovědnost“, a že „hlavní velitel musí vycházet ve své činnosti nejen z rozhodnutí Politického poradního výboru VS, ale v každém případě i ze souhlasu vlád nebo ministrů obrany příslušné členské země“.

Čs. představitelé vyslovili nesouhlas i s návrhem na účast čs. vojenských představitelů ve vysokých funkcích Spojeného velení zřejmě jako pro čs. armádu nerealistických a snad i jako kompenzaci za odmítnutí prvního návrhu. Gen. Dzúr odmítl i třetí návrh Jakubovského, totiž aby se frontové operační cvičení, plánované původně na září 1968, konalo — a to v širším rozsahu — již v květnu. Ve zprávě předsednictvu ÚV KSČ naopak navrhoval, aby se toto cvičení vzhledem k vnitropolitické situaci, situaci v armádě a kádrovým změnám ve velení v roce 1968 nekonalo a odložilo se na rok 1969. Usnesením předsednictva ÚV KSČ ze dne 30. 4. bylo však Dzúrovi uloženo „urychlit kádrovou a ostatní přípravu pro provedení frontového cvičení“. Termín jeho konání zatím ale stanoven nebyl.

V době návštěvy Jakubovského probíhala 25. schůze Národního shromáždění, která mj. jednala o programovém prohlášení vlády, předneseném O. Černíkem. Krátce poté se u O. Černíka ohlásil velvyslanec Červoněnko s tím, že byl požádán sovětskou vládou o objasnění koncepce čs. vládní politiky, protože vedení KSSS se domnívá, že se odchyluje od deklarovaných zásad. Černíkovo vysvětlení, že se čs. vláda samozřejmě hlásí ke všem závazkům plynoucím z Varšavské smlouvy a ze všech smluv se zeměmi východní Evropy, že však přitom vychází z československých podmínek, Červoněnka zřejmě neuspokojilo. Namítal, že je to sice všechno hezky řečeno, ale že on vidí v programovém prohlášení odklon od společné politiky socialistických států a snahu postupně dělat samostatnou československou politiku bez ohledu na zájmy spojenců“. Ani další Černíkovo vysvětlení, že každá vláda dělá samostatnou politiku a pouze věci společné projednává se spojenci a že vnitřní politika je výsostným právem každé země, Červoněnka ani moskevské vedení zřejmě neuspokojilo. Krátce po tomto rozhovoru se totiž Černíkovi ohlásil telefonicky A. Kosygin a v krátkém rozhovoru vyslovil požadavek razantnějšího vystupování na obhajobu společných zájmů. Na Černíkovu repliku, že to snad bylo dostatečně zdůrazněno ve vládním prohlášení, Kosygin řekl, že „sovětská strana není spokojena s vládním prohlášením, že vládní prohlášení je pokračováním našeho kurzu z ledna a že oni se domnívají, že vládní prohlášení mělo navázat na hodnoty, ve kterých jsme po léta žili“.

Ve dnech, v nichž probíhala tato jednání, bylo z Moskvy doručeno čs. představitelům pozvání na oficiální návštěvu 4. — 5. 5. Brežněv přitom vyslovil přání, aby v sestavě čs. delegace byl také D. Kolder. V pozdních odpoledních hodinách 4. 5. byla čs. delegace v sestavě Dubček, Černík, Smrkovský a Biľak uvítána vedoucí moskevskou trojkou — Brežněvem, Kosyginem a Podgorným za účasti dalších členů politbyra.

Vlastní jednání bylo zahájeno až příštího dne, 5. 5. Za sovětskou stranu se jednání zúčastnili Brežněv, Podgornyj, Kosygin, Katušev a Rusakov. Od první chvíle bylo zřejmé, že se čs. delegace ocitla v podstatě ve stejné pozici jako v Drážďanech. Brežněv již v úvodním, zahajovacím projevu vyslovil znepokojení nad vývojem situace v Československu a požádal o vysvětlení, jak hodnotí tuto situaci čs. vedení, jak hodlá postupovat při jejím řešení a jakou pomoc by při tom mohla poskytnout KSSS.

Hlavní, několikahodinový výklad o tom, jak se stranické a státní vedení Československa snaží realizovat myšlenky Akčního programu, jaký je průběh reformního procesu s jeho klady i zápory, jaká je situace v národním hospodářství a o jiných otázkách, přednesl A. Dubček. Jeho řeč doplnil J. Smrkovský charakteristikou situace před lednem a po něm. Zdůvodnil nutnost rehabilitací, zabýval se ekonomickou situací, problémem federativního uspořádání republiky a nutností přijmout řadu právních norem pro život čs. společnosti. O. Černík se pak zabýval mezinárodními vztahy, podrobněji vyložil ekonomickou situaci Československa a zdůvodnil žádost čs. vedení o půjčku na rozvoj čs. spotřebního průmyslu, s níž se obrátilo na sovětské vedení.

Vystoupení Dubčeka, Smrkovského a Černíka se nesla v duchu obhajoby reformního procesu, i když řečníci přiznávali, že reformní proces je provázen řadou negativních jevů a vzrůstajícími projevy antisocialismu. Shodně však uváděli a dokazovali, že čs. stranické a státní vedení má podporu většiny lidu, situaci je schopno zvládnout a odmítá použití administrativně-mocenských prostředků. Jedině vystoupení V. Biľaka, který mluvil o vnitropolitické situaci, z tohoto pojetí značně vybočilo. Jeho kritika reformního procesu a hodnocení vlivu antisocialistických tendencí na tento proces — řečeno sportovní hantýrkou — doslova „nahrály na smeč“ Brežněvovi, připravenému k tvrdé kritice čs. vedení.

L. I. Brežněv se v první části svého rozsáhlého vystoupení zabýval nejdříve situací uvnitř KSSS, mezinárodněpolitickou situací, a neopomenul se pochlubit úspěchy sovětského národního hospodářství. Když mluvil o posledním, dubnovém (XXIII.) zasedání UV KSSS, přesvědčoval, že při hodnocení situace v ČSSR bylo vedení KSSS velice zdrženlivé a informovalo plénum pouze v tom smyslu, že „zdravých procesů v ČSSR zneužívají různé živly, které se snaží snižovat úlohu strany, avšak vyjádřilo přesvědčení, že KSČ je dosti silná, aby se s danou situací vypořádala“. Ovšem vzápětí, co se zaštítil prohlášením, že vychází z bratrských citů k československému lidu a ke KSČ, zahrnul v druhé části svého projevu hlavy čs. představitelů přívalem tvrdé kritiky. Tvrdil, že u nás „… dochází k organizovanému, plánovitému postupu proti straně, která je činěna odpovědnou za všechny nedostatky. V prostředcích masové komunikace jsou prosazovány a zasazovány údery jak straně, tak vztahům k socialistickým zemím. Různé akce, včetně postupů jiných stran, zakládání různých klubů atd. směřují k narušení pozic strany a jejího vedení…“ V dalším výkladu dospěl k závěru, že v Československu „nastala etapa boje o moc“ a že „v boji je třeba se chovat jako v boji“ a neopomenul připomenout zkušenosti z průběhu maďarských událostí v roce 1956. Mnohá vystoupení se prý dotýkají státních zájmů Sovětského svazu a ostatních socialistických zemí.

Po Brežněvovi pokračovali v kritice Kosygin i Podgornyj: „… Jestliže Československo zakolísá a dojde k restauraci kapitalismu, přijdou na řadu i další socialistické země… Proti straně vystupují všichni a strana nevystupuje proti nikomu… KSČ ztrácí autoritu a ne že ji získává… Jsou demoralizovány orgány bezpečnosti…“

Členové čs. delegace se snažili na kritické výtky reagovat. Avšak pod soustředěnou palbou sovětských představitelů, kteří měli na stole stohy materiálů o situaci v Československu, jimiž dokumentovali každou konkrétní výtku, čs. delegace přiznala, že „i oni hodnotí situaci jako vážnou“. Že „… vážnost situace vyžaduje i odpovídající opatření, zejména směrem k tisku a masovým sdělovacím prostředkům, k posílení organizační práce strany od ÚV až po základní organizace…, zaujetí jasných stanovisek k nejožehavějším politickým otázkám, bezodkladná opatření k upevnění armády, bezpečnosti a Lidových milicí…“

Když odlétala čs. delegace domů, vezla s sebou jen mlhavý příslib prostudování žádosti o půjčku. Na druhé straně sovětské vedení získalo souhlas s dřívějším konáním vojenského cvičení v Československu podle požadavků Jakubovského, i když přesný termín jeho konání zatím nebyl určen. A ještě jedna skutečnost stojí za zaznamenání. Můžeme-li věřit vzpomínkám V. Biľaka, pak měl se Suslovem v průběhu jednání separátní rozhovor, v němž Suslov rozvíjel úvahy o tom, zda by bylo možné na ochranu západních hranic v Československu nasadit některé sovětské jednotky a část čs. jednotek použít v čs. národním hospodářství…

Sotva za československou delegací zapadly dveře jednací místnosti Kremlu, Brežněv, jeho politbyro a maršálové pokračovali ve spřádání mocenskopolitické sítě, do níž chtěli reformní proces v Československu uvěznit.

Na zasedání Vojenské rady 6. 5. 1968 byly — jak téhož dne informoval L. Brežněv své politbyro — „prodiskutovány otázky a posouzena praktická opatření k dané situaci. Prvním naším krokem bylo… poslat 20—25 našich maršálů a generálů v čele s maršálem Koněvem a Moskalenkem na oslavy vítězství… (tj. do Československa), posoudili jsme rovněž celou řadu jiných opatření …“

Jaká opatření měl Brežněv na mysli, se čtenář hned doví. Předtím ale zaznamenejme, že na tomto zasedání podal nejdříve informaci o průběhu jednání s československou delegací. Obvinil A. Dubčeka mj. z toho, že ve skutečnosti zbavil KSČ vedení, a dosavadní své rozpaky nad Akčním programem ukončil Brežněv jeho kategorickým odsouzením. Neboť podle něj je to program, který otevírá možnost obnovit v Československu kapitalismus. A jediný, kdo z členů čs. delegace v hodnocení obstál, byl V. Biľak, který se fakticky ztotožnil se sovětskou kritikou situace v Československu.

Po následující diskusi k Brežněvovým závěrům k československo-sovětskému jednání přišla na řadu i ohlášená opatření:

— Návrh Brežněva provést na území Československa vojenské cvičení jako formu nátlaku na Dubčekovo reformní vedení a současně jako formu „pomoci k aktivizaci tzv. „zdravého jádra“ ve vedení KSČ (tj. Kolder, Biľak, Indra, Švestka, Kapek a další).

Podle pozdější protokolární výpovědi V. Biľaka z dubna 1990, tenkrát před odjezdem čs. delegace z Moskvy, 5. 5. 1968, ji navštívila skupina sovětských představitelů — Brežněv, Kosygin, Podgornyj a Suslov. Přišli s návrhem, aby ČSSR dala souhlas s umístěním jedné sovětské divize na území Československa k ochraně západních hranic, neboť oni, tj. SSSR, nemohou riskovat a Československu nedovolí vystoupit z Varšavského paktu a ze socialistického tábora ani za cenu třetí světové války. Současně navrhovali, že Československo může svou divizi, která bude nahrazena sovětskou, použít k výstavbě Prahy. Tento návrh byl čs. delegací vyslechnut, ale souhlas dán nebyl. Vraťme se však k jednání sovětského politbyra 6. května 1968.

— I tento Brežněvův návrh na vojenské cvičení v Československu byl schválen. A protože na tomto cvičení počítali i s účastí vojsk varšavské pětky, ještě téhož dne, 6. 5., moskevské vedení svolalo telefonicky na 8. 5. do Moskvy tajnou schůzku představitelů varšavské pětky: SSSR, NDR, PLR, MLR a BLR.

— Týž den, snad ve stejné chvíli, kdy členové čs. delegace diskutovali na palubě letadla s V. Bil‘akem o jeho nekolegiálním a odstředivém vystoupení při moskevských rozhovorech, letěla z Moskvy do Varšavy sovětskému velvyslanci Aristovovi depeše s příkazem, aby navštívil Gomulku a sdělil mu následující rozhodnutí: „V důsledku vzniklé situace ÚV KSSS a sovětská vláda považují za nezbytné uskutečnit cvičení jedné sovětské motostřelecké divize na území Polska, poblíž polsko-československých hranic v prostoru Csieszyn-Bialsko-Biala-Pszcyna (60 km jižně od Katovic). Přesun divize uskutečnit v průběhu 7. — 8. 5. tak, aby hlavní síly divize dorazily do uvedeného prostoru v ranních hodinách 8. května.“

Odpověď na otázku, jakou situaci mělo moskevské vedení na mysli a proč měla být cvičící divize na místě svého určení poblíž čs. hranic právě 8. 5., tj. ve dnech oslav zakončení druhé světové války, a jaký byl cíl tajné schůzky této pětky, se pokusíme nalézt na následujících stránkách.

Předtím však ještě zaznamenejme dvě skutečnosti. Informace o čs.-sovětském jednání se stala — kromě jiných otázek — předmětem jednání na předsednictvu ÚV KSČ 7. a 8. května. Vyvolala nejen značný ohlas, ale i výraznou diferenciaci ve vedení KSČ. Dosti zřetelně se přitom vyhranila konzervativní skupina Biľak, Kalder, Švestka, Indra a další. Druhou skutečností bylo, že podobně jako vedoucí představitelé Československa byl podroben tvrdé kritice i čs. ministr zahraničních věcí Jiří Hájek a celá koncepce čs. zahraniční politiky. Stalo se tak v průběhu oficiální návštěvy J. Hájka v Moskvě ve dnech 6. — 7. 5. 1968. Gromyko ani Kosygin neakceptovali výklad J. Hájka, který dokazoval, že nová aktivní zahraniční politika Československa důsledně respektuje všechny spojenecké smlouvy, dohody a přijaté závazky v rámci Varšavského společenství.

Schůzka varšavské pětky v Moskvě byla zahájena 8. 5. 1968 v 15 hodin ve složení: Brežněv, Kosygin, Podgornyj, Gomulka, Ulbricht, Axen, Kádár, Erdélyi, Živkov. Každá delegace měla svého tlumočníka. Podle dřívější dohody, na niž se Brežněv při zahájení schůzky odvolával, bylo cílem schůzky projednání situace v Československu.

Účastníci jednání nejdříve vyslechli podrobnou informaci L. I. Brežněva o průběhu a výsledcích čs.-sovětského jednání a pak měli společně posoudit situaci a vypracovat či spíše schválit jakousi strategii společného postupu proti „nebezpečí kontrarevoluce“ v Československu. Ze záznamu Brežněvova výkladu je zřejmé — a on to také výslovně uvedl — že kritika čs. vedení a situace v Československu ze strany Moskvy byla tentokrát mnohem tvrdší a kategoričtější než v Drážďanech. Brežněv ocenil jako nejkonstruktivnější vystoupení V. Biľaka, v němž přiznal, že na KSČ „jsou podnikány útoky chytře a organizovaně, že existuje centrum…, které celou akci vede. My se ale nestavíme na odpor, nemáme ve svých rukou tisk, rozhlas, televizi. V současné době naši stranu napadají kluby, bývalá sociální demokracie a bývalá národněsocialistická strana. Útočí se na mimořádný sjezd, chtějí nás svrhnout. Ale slovenská komunistická strana se drží pevněji. I u nás máme demagogy, ale držíme je na uzdě. Slovenská komunistická strana nevystupuje s požadavky na svolání mimořádného sjezdu, a pokud bude opravdu takové rozhodnutí přijato, naše strana se sjezdu nezúčastní, ani kdyby to způsobilo rozkol.“

Ze záznamu obsáhlé pětihodinové diskuse, čítajícího několik desítek stran, který vyhotovili polští a maďarští účastníci jednání, je zřejmé, že představitelé varšavské pětky s výjimkou Kádára neshledali v čs. obrodném procesu ani zrníčko pozitivního vývoje a shodně kvalifikovali situaci v Československu jako kontrarevoluční.

Spontánní oslavy 1. máje, zvláště prvomájový průvod a vskutku neformální projevy sympatií a více či méně kritické poznámky a projevy účastníků průvodu na adresu nikým nehlídaného stranického a státního vedení, přihlížejícího z tribuny v ulici Na Příkopech a bezprostředně reagujícího na hlasy z průvodu, to byl pro účastníky této porady jakýsi kulminační bod, resp. ukazatel zvratu ve vývoji čs. situace směrem ke kontrarevoluci!!! Drtivé kritice podrobili čs. hromadné sdělovací prostředky a „neschopnost“ čs. reformního vedení vzít jejich řízení pevně do svých rukou. Výměna neschopných funkcionářů stranických, státních i společenských organizací byla pro ně likvidací zasloužilých a straně věrných (tj. probrežněvovských) kádrů. Podle nich se pod záminkou svolání mimořádného sjezdu mělo připravit svržení celého dosavadního stranického vedení. Sebevraždy jednotlivců, kteří neunesli tíhu své viny za podíl na zločinech padesátých let, interpretovali jako vraždy poctivých komunistů. Výměnu vedoucích kádrů v armádě a bezpečnosti, resp. nové pojetí práce bezpečnosti, podle něhož se mj. neměla zabývat hledáním vnitřních nepřátel, hodnotili jako dezorganizaci, ztrátu akceschopnosti či bojeschopnosti, jako rozklad. Podle nich přes otevřené čs. hranice k nám proudily tisíce agentů ze Západu s rozvratnou literaturou a zbraněmi a připravovaly kontrarevoluční zvrat…

Příliš dlouho trval úplný výčet smrtelných hříchů obrodného procesu a jeho vedení proti představám vůdců varšavské pětky o demokracii, svobodě, socialismu, suverenitě a vedoucí úloze strany a samozřejmě proti jejich mocenskopolitickým zájmům. Zvlášť závažné je jejich stanovisko k Akčnímu programu. Při čs.-sovětském jednání se tento program nestal předmětem kritiky, alespoň ne přímé, nyní však byl podroben sžíravé kritice: od jeho zesměšňování a bagatelizování Ulbrichtem až po hodnocení Gomulkou a Brežněvem jako „hlavního dokumentu, proti němuž je třeba bojovat — nejen v Československu, ale i v ostatních zemích“, neboť „předpokládá zřízení buržoazní republiky“.

V průběhu další diskuse byla nutnost boje proti Akčnímu programu odsunuta Brežněvem na pozdější dobu, do jakési druhé etapy.

Snad nejvíce času a pozornosti věnovali účastníci porady úvahám o tom, s kým mohou ve svých plánech boje proti „kontrarevoluci“ počítat. Dosti podrobně hodnotili jednotlivé členy reformního vedení, kritickému „rozboru“ podrobili čs. inteligenci a celou kulturní frontu a její zdánlivou prozápadní orientaci. Různé úvahy pronášeli o čs. dělnické třídě. Její povahu dokládá Gomulkovo vysvětlení, podle něhož čs. dělnická třída na rozdíl od Polska „nemá dlouhou tradici“.

Ze záznamu celého jednání je možné vyvodit závěr, že představitelé varšavské pětky věnovali vývoji událostí v Československu velice důkladnou a všestrannou pozornost. O její povaze a úrovni svědčí i Ulbrichtova poznámka, která padla při diskusi o prvomájovém průvodu, že oni mají filmové záběry, jak Dubček zdraví část průvodu pochodující pod americkou vlajkou. O dokonalé informační síti moskevského vedení svědčí skutečnost, že v průběhu diskuse mohl L. Brežněv informovat účastníky jednání o průběhu zasedání předsednictva ÚV KSČ z předchozího dne, ba dokonce z průběhu téhož dne.

Účastníci jednání se v pětihodinové diskusi shodli — a to i přes určitá odlišná stanoviska Kádára v hodnocení příčin a charakteru situace v Československu — na několika základních závěrech a společném postupu:

1. Vyvinout veškeré úsilí pro získání celého nebo většiny čs. reformního vedení k rozhodnému postupu proti snahám kontrarevoluce, a to i s použitím mocenských prostředků. Pokud by se však nepodařilo získat většinu reformního vedení, orientovat se na zformování zdravého jádra ve stranickém vedení a čs. společnosti kolem V. Biľaka a D. Koldera a tomu věnovat všestrannou pozornost a maximální podporu. Ostatně — Brežněvova informace o tajné schůzce Koldera a dalších ostravských funkcionářů s polskými představiteli ve dnech 3. — 4. 5. svědčí o tom, že tento závěr již začali realizovat.

2. K uvedenému cíli, k podpoře a aktivizaci „zdravého jádra“, mělo posloužit i rozhodnutí o organizování vojenských cvičení vojsk Varšavské smlouvy v Československu i v jeho okolí. A byl to W. Ulbricht, který si pospíšil s návrhem, aby cvičící vojska zůstala v Československu co nejdéle. K němu se pak pohotově připojil i T. Živkov.

3. Pokud by v Československu nedošlo k pozitivním změnám, bude nutné přijmout „rozhodná opatření“ neboli poskytnout „internacionální pomoc“.

4. Ve svých zemích zabránit jakékoli popularizaci čs. modelu socialismu.

5. Představitelé varšavské pětky budou připraveni kdykoli se okamžitě sejít k projednání situace v Československu, bude-li to vedení kterékoli strany pětky považovat za potřebné. Snad by odpovídalo spíše skutečnosti, kdybychom konstatovali, že moskevské vedení si na této schůzce nechalo odsouhlasit své názory a již dříve přijatá rozhodnutí o postupu proti reformnímu hnutí v Československu a začalo je uskutečňovat ještě před touto schůzkou. Brežněv se tím ani netajil. „Přivítali jsme Svobodovu volbu, vyslali jsme Jakubovského… 9. května, na svátky, k nim posíláme velkou skupinu našich generálů se dvěma maršály v čele — s Koněvem a Moskalenkem. Naši tajemníci ‚obkomů‘ (oblastních výborů) pojedou do těch obvodů, s nimiž mají družbu.“

Avizovaná dvacetičlenná skupina maršálů a generálů přiletěla do Československa již 8. května, zatímco se varšavská pětka teprve scházela. Vojenská rada MNO ČSLA právě zasedala, když se dostavil stálý zástupce Spojeného velení při MNO gen. Kuščev a oznámil, že delegace přilétá do Ruzyně. Ministr Dzúr přerušil jednání a šel ji se svou suitou uvítat. Na jeho otázku, čí jsou vlastně hosté, maršál Koněv sdělil, že přijeli navštívit starého frontového přítele gen. Svobodu a poblahopřát mu ke zvolení prezidentem. Po oslavách 9. května se však ukázalo, co bylo pravým důvodem jejich neobyčejně početné a nenadálé návštěvy, která se značně protáhla. Ve skutečnosti šlo o jakousi vojenskopolitickou inspekci a kontrolu stavu čs. armády. Výmluvně o tom svědčila nedočkavost při uskutečnění série návštěv, mítinků a rozhovorů jednotlivých skupin delegace v různých krajích republiky, na závodech i u vojenských jednotek: u jednotky Pohraniční stráže v Plané u Mariánských Lázní, na závodě Koněv v Kladně, v závodě Semtín u Pardubic i u vojenské jednotky Čs.-sovětského přátelství, u jednotek v Litoměřicích a v Lovosicích, u vojenského útvaru v Mostě a na Závodech čs.- sovětského přátelství v Záluží a dalších místech.

Zvlášť zajímavé svědectví, charakterizující skutečné poslání těchto „gratulantů“, podal tehdejší inspektor čs. armády gen. Šmoldas. Uvádí, že když skupina maršála Moskalenka, kterou doprovázel, přijela jako hosté sboru pověřenců a vedení KSS na Slovensko, rozproudila se u večeře zpočátku klidná diskuse o politické situaci v Československu. Někteří členové delegace začali dosti agresivním tónem označovat tuto situaci za kontrarevoluční a zaznělo i prohlášení, že bude-li pokračovat vývoj v tomto duchu, oni se budou „vměšovat“ a SSSR zakročí. Někdo z hostitelů na to reagoval poznámkou, že SSSR nás již jednou osvobodil a další osvobození pokládáme za zbytečné. Načež se situace ze sovětské strany ještě vyostřila. Teprve zákrok uvážlivěji vystupujícího Moskalenka radikální členy delegace umlčel.

Ještě předtím než se členové sovětské delegace rozjeli po Československu, došlo k následující události. Delegace byla ubytována v budově bývalého kláštera barnabitek na Hradčanech, přebudovaného na hotelové zařízení stranického a státního vedení Československa. 9. května, po skončení oficiální recepce na Hradě, pozvalo vedení sovětské delegace představitele stranického a státního vedení i armádního velení do barnabitek, kde oslavy a diskuse pokračovaly. Prezident L. Svoboda se omluvil. Pozvání spolu s čs. generalitou přijal i A. Dubček. Kolem jedné hodiny po půlnoci byl k telefonu volán M. Dzúr, který požádal gen. Šmoldase, aby hovor převzal. Tomu se ohlásil dozorčí generál z generálního štábu MNO a sdělil, že v blízkosti čs. hranic v Polsku, ve směru Varšava — Kladsko, se soustřeďují dvě sovětské divize. Dnes již víme, že téhož dne, 10. května, bylo v jižní části Polska zahájeno vojenské cvičení, které trvalo do 23. května a kterého se — podle západních pramenů — zúčastnila jedna sovětská a jedna polská tanková armáda o síle více než 80 000 mužů a 2 800 tanků.

Zvláštní roli zde však měla sehrát právě ona divize, o níž se již mluvilo na předchozích stránkách v citované depeši z Moskvy do Varšavy. Zdá se, že tato divize měla plnit úlohu jakéhosi pokusného balónku ke zjištění postoje čs. lidu k eventuálnímu vstupu sovětských vojsk na naše území. Lze tak soudit i ze vzpomínky velitele této 24. samarsko-uljanovské divize (38. armády) gen. Jaškina i z dalších materiálů a také ze skutečnosti, že postup této divize byl synchronizován s přípravou a konáním čs.-polské manifestace v Těšíně 9. května. Podle vzpomínek J. Němcové, bývalé tajemnice KV KSČ pro ideologii v Ostravě, celá příprava a průběh této manifestace měly neobvyklý průběh a charakter. Původní „Československo-polská manifestace k 50. výročí vzniku ČSR a k 23. výročí osvobození Rudou armádou“ se nakonec konala (!) pod heslem: „Z pozic socialismu neustoupíme — jednotu bratrských národů uhájíme.“ Připravované transparenty, hesla a celé aranžmá zdůrazňovaly hlavně význam vojenského spojenectví s Polskem a samozřejmě se Sovětským svazem. Jako řečníci za čs. stranu zde vystoupili vedoucí tajemník KV KSČ O. Voleník a za UV KSČ A. Indra. Polskou stranu reprezentoval vedoucí tajemník PSDS katovického vojvodství E. Gierek a sovětskou stranu L. S. Kuličenko, člen ÚV KSSS a první tajemník oblastního výboru ve Volgogradu. Připomeňme si, že akce se konala sotva několik hodin po zasedání PÚV KSČ (7. — 8. 5. 1968), na němž se konzervativní síly pokusily o nástup. A protože o přípravě této manifestace rozhodovali především konzervativní představitelé, nepřekvapuje, že v uvedeném duchu vyzněla i rezoluce přijatá účastníky této manifestace, v níž se mj. říká: „… válečné nebezpečí v Evropě nám hrozí ze strany imperialistických sil. A obrana proti těmto agresivním silám je nemyslitelná bez pevného spojenectví se Sovětským svazem a bez záštity jeho armády“.

Po manifestaci byli prominentní účastníci pozváni E. Gierkem do Csieszyna. Zde v průběhu slavnostního posezení E. Gierek před A. Indrou veřejně prohlásil: „Pokud se bude situace v Československu dále zhoršovat, není vyloučeno vojenské řešení.“ V době zahájení manifestace v Těšíně — 9. května v 10 hodin — se 24. divize nacházela asi 7 km za Csieszynem, připravena vyrazit. Podle pamětí gen. Jaškina maršál Jakubovskij totiž ve večerních hodinách předchozího dne po slavnostní přehlídce divize vydal Jaškinovi nový úkol: v 11 hodin 9. května překročit čs. hranici v prostoru Těšína a zahájit přesun přes Ostravu do Brna a odtud po dvou trasách na České Budějovice a na Tábor; na sklonku 10. května v součinnosti s vojsky ZVO, zvláště s 1. tankovou divizí, uzavřít západní hranici. Když se ale Jaškin krátce před zahájením pochodu dozvěděl, že před Těšínem se „v rámci cvičení“ rozmístila čs. tanková jednotka o síle roty, s hlavněmi mířícími do Polska, hlásil to okamžitě Jakubovskému. Ten reagoval rozkazem svrhnout tyto tanky do řeky a v 11 hodin překročit čs. hranici podle původního rozkazu. Vzápětí však rozkaz odvolal a Jaškinovi dal příkaz soustředit divizi v katovických lesích a vyčkat dalších rozkazů.

Když byl gen. Dzúr informován o pohybu sovětských a polských vojsk směrem k čs. hranicím, rozhodl se, že jakmile bude společensky vhodná chvíle, bude informovat Dubčeka. Tato příležitost se však naskytla až po rozchodu společnosti kolem třetí hodiny na Hradčanském náměstí. Podle svědectví gen. Šmoldase měl přitom A. Dubček v hloučku diskutujících na náměstí prohlásit: „Já je sem nepustím, jak je mám rád, tak je sem nepustím!“ Když poté Dzúr s doprovodem přijel do budovy generálního štábu, dozorčí generál uvedenou zprávu potvrdil.

V následujících hodinách 10. května vyvolala tato zpráva značnou aktivitu. O. Černík požádal armádní velení o její vyhodnocení. Náčelník generálního štábu gen. Rusov ji prověřoval u náčelníka generálního štábu Sovětské armády maršála Zacharova a náčelníka štábu Polské lidové armády gen. Hocha se zdůvodněním, že vedoucí čs. představitelé jsou touto situací značně znepokojeni. Maršál Zacharov i gen. Hocha ho však shodně ujišťovali, že vlastně o nic nejde, že je to jen součást plánovaných cvičení vojsk Varšavského paktu, a žádali, aby se z čs. strany nic nepodnikalo. Nicméně, pro gen. Dzúra se tyto skutečnosti — pravděpodobně i po poradě se stranickým a státním vedením — staly podnětem k pozvání představitelů Sovětské armády k oficiální návštěvě Československa.

Sovětskému velení nebyla předčasná informace o tomto cvičení zřejmě nikterak příjemná. Příští den se řada sovětských důstojníků snažila zjistit, odkud ji čs. orgány získaly. A nejen to. Maršál Jakubovskij si již 14. května pospíšil s odsouzením západního tisku, v němž se hodnotilo polsko-sovětské vojenské cvičení jako „tažení proti Československu“. Maršál tvrdil — v rozporu se skutečností — že čs. strana byla o cvičení předem informována. Toto „dementi“ převzalo pak následující den i Rudé právo. Jakubovskij označil zprávy buržoazního tisku o těchto manévrech za „zlomyslné provokace, jejichž záměrem je rozbíjení jednoty a semknutosti zemí Varšavské smlouvy a bojového spojenectví jejích armád“.

Na závěr této části můžeme konstatovat, že politický a vojenský nátlak varšavské pětky proti vývoji v Československu a jeho reformnímu vedení značně přispěl k aktivizaci konzervativních sil a k diferenciaci uvnitř reformního vedení i k jeho politické rozkolísanosti. 10. května, téhož dne, kdy bylo v jižním Polsku poblíž čs. hranic zahájeno rozsáhlé vojenské cvičení, poslal předseda Rady ministrů SSSR A. N. Kosygin předsedovi čs. vlády O. Černíkovi dopis, který obsahoval tyto vážné výtky a neméně vážná varování: „Čs. orgány ponechávají západní hranice prakticky zcela odkryté, čehož využívají západní rozvědky, takže do Československa volně proudí tisíce diverzantů k uskutečňování diverzní činnosti nejen proti Československu, ale i proti ostatním socialistickým zemím“, atd., atd.

„V dopise s. A. N. Kosygina byla vyjádřena hluboká starost i výstraha ve spojitosti s takovým stavem. To je pochopitelné a vysvětlitelné, neboť obrana západních hranic ČSSR není jen čistě vnitřní záležitostí Československa. Řeč šla o zajištění bezpečnosti všech zemí — členů Varšavské smlouvy.“ (Z nóty vlády SSSR vládě Československa ze dne 20. 7. 1968, v níž je obsah dopisu O. Černíkovi z 10. 5. 1968 opakován).

Vzrůstajícímu nátlaku varšavské pětky a zvláště Moskvy, podlehli do určité míry a na určitou dobu i někteří reformní představitelé Dubčekova vedení. Zejména však posílil odvahu představitelů konzervativního proudu, což se mj. projevilo i v přípravách na květnové plenární zasedání UV KSČ, zahájených celostátní poradou okresních, městských a krajských tajemníků KSČ ve dnech 12. — 13. 5. 1968. „Byla to dobrá porada. Jakoby nám narůstala síla, vracel se optimismus a jistota“, liboval si ještě po dvaceti letech ve svých Pamětech V. Biľak. „Velká většina přítomných… odcházela domů přesvědčena, že příprava květnového zasedání je dobrá, že to bude znamenat obrat, nástup do boje proti kontrarevoluci. Zdálo se, že strana ožije, že od ústředního výboru až po základní organizace se bude dělat aktivní, angažovaná politika na obranu socialismu.“

Další stupňování politického i vojenského nátlaku Moskvy a vysoce negativní postoje k čs. reformnímu procesu přímo symbolicky charakterizují dvě státní návštěvy v Československu ve druhé polovině května. Rudé právo z 18. května informuje: „Na pozvání PÚV KSČ a vlády ČSSR přiletěl v pátek (tj. 17. 5.) do Československa člen politbyra a předseda Rady ministrů SSSR A. N. Kosygin na krátkodobou dovolenou a léčení. Předpokládá se, že pobyt A. N. Kosygina v ČSSR bude využit pro pokračování ve výměně názorů s čs. vedoucími činiteli o otázkách zajímajících obě strany.“ Ve druhé zprávě se čtenář dozvěděl, že „na pozvání ministra národní obrany gen. Dzúra přiletěla v pátek do Prahy osmičlenná delegace MO SSSR v čele s maršálem Grečkem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Operace Dunaj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.