ZEMĚ ZUNN I

STRÁŽCE

Naďa Mlčková

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Naďa Mlčková

Copyright© 2013 Cover by Matthew Gibson and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-050-2 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-051-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-052-6 (PDF na CD)

ZEMĚTŘESENÍ

ZTRACENÁ KRONIKA

ČARODĚJ

KRTEK A Q-BRÁNA

PASTI V ZEMI ZUNN

ŘÍŠE ROSTLIN

TRIMOR

ZLO UKRYTÉ V JESKYNI

PALLA, VALERIUS A PARIO

TROLAMIN

KRÁLOVSKÁ SVATBA

UBARAN A ASYRYK

ŠÍPONOŠ

CESTA DOMŮ

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

ZEMĚTŘESENÍ

Jestli si jen trochu dokážete představit ani malé, ani velké město prorostlé zelení, zkuste to. Na jedné straně vybíhá do lánů polí, na té opačné se mírně svažuje k řece, přes kterou vede kamenný můstek, po němž se mohla procházet snad už Marie Terezie, kdyby zavítala do těchto končin. Jen o pár metrů dál je rybník, ve kterém je celé léto teplá voda a jehož hladina dokáže zmnohonásobit nádheru okolí, když se v ní odráží zapadající slunce. A pak tu máme les. Nevyniká svou jedinečností nad ostatními, leč může se pochlubit sousedstvím s nevelkou roubenou stavbou – nikdo jí nenazve jinak než zámeček – která již drahnou dobu uzamknuta odolává zubu času.

Ale vraťme se do města, do jedné ulice blízko řeky. Mnoho domků se tu pyšní svými fasádami a ukazují na odiv rozkvétající zahrady – a mezi nimi i dva až na konci ulice. V tom béžovém s červenou střechou se seznámíme s rodinou Brechtových a hned v tom vedle – ano, s tou vysokou třešní –  bydlí Goodwinovi.

Ulice profukuje po nočním dešti jarní větřík. Probouzí se krásný sluncem prozářený den, který slibuje celému okolí oblohu bez mráčků, svěží vánek ševelící v kvetoucích korunách stromů a zpěv ptáků... Tedy obyčejně slibuje zpěv ptáků... ale... CO DNES ZNAMENÁ TO ZARAŽENÉ TICHO?!

Viktor otevřel oči. Tohle ráno nebylo stejné jako každé jiné. Bylo to RÁNO PO DNI, který byl v jeho životě snad nejpozoruhodnější a zároveň nejzmatenější. Až po bradu si přitáhl modrou přikrývku, po které pluly zlatobílé plachetnice. Těšilo ho, že je sobota a že může dát svým neklidným myšlenkám volný průchod. Světlé oči lemované hustými řasami sklouzly pohledem k oknu. Obloha na východě byla podivně růžová, ale možná to jen pracovala jeho rozbouřená fantazie pod vlivem událostí včerejšího dopoledne. Bezděky si sáhl na pravý spánek a sykl. Od spánku až k oku se mu táhl hluboký škrábanec, který si způsobil naprosto nečekaným pádem – nestačil se totiž už vyhnout starému zrezivělému plůtku, jenž obíhal pozemek celé školy.

Kdybyste si náhodou mysleli, že to bylo díky jeho vrcholné neopatrnosti, anebo naopak přílišnému temperamentu, potom byste se velice mýlili. Viktor Goodwin rozhodně nepatřil mezi ty divoké, splašené a neukázněné. Z jeho obličeje téměř vždy zářila pohoda a klid a na svých 12 let byl až neuvěřitelně sečtělý, o čemž svědčily police plné nejrůznějších knih.

Šedýma bystrýma očima s moudrým pohledem – to po tátovi – sledoval zaraženě růžovou oblohu a uvědomil si, že ho něco znepokojuje. No jasně! Je jaro a každé ráno se ze zahrad ozývá křik ptačí drobotiny, která se vší vervou zakládá hnízda a vítá s určitou rozpustilostí každý dubnový den. Leč dnes se na stromech nečepýří jediný okřídlený zpěváček, aby zapěl své družce jarní serenádu. Chlapcův zrak od okna zabloudil do rohu pokoje, kde na něj z velkého koše s vyzývavým výrazem v očích hleděl jeho chlupatý přítel Tifany. Když se jejich pohledy střetly, pes zlehka zavrtěl ocasem.

„Ne, Tifi, lež ještě!“ zachraptilo z Viktorova hrdla a mírným pohybem ruky uklidnil vyčkávajícího chlupáče, aby mu zabránil skočit k němu na postel. Pes tiše zakňučel a položil hlavu na natažené přední tlapy. Chlapcovy myšlenky se teď zjevně soustředily na jeden bod na stropě. Přivřel oči a vracel se o čtyřiadvacet hodin zpět...

Téměř každý den tohoto školního roku se ranní odchod z domu do školy poněkud protáhl. Příčinou byla Viktorova malá, roztomilá a rozpustilá sestřička Terezka, žába sotva sedmiletá, která s patřičnou dávkou důležitosti začala loňského září navštěvovat první třídu základní školy. O co byli rodiče ochuzeni při výchově mírného synka, to jim dcerka několikanásobně vynahradila svým obdivuhodným temperamentem. Dívenka havraních kadeří byla očividně výjimečně živá, proto upoutávala na sebe pozornost a starostlivost všech členů rodiny.

„Teri, pohni!“ vyvolával bezmála už čtvrthodinku trpělivý bratr v hale domu, číslo popisné 177, „Přijdem pozdě do školy, co tam hledáš?“

„Já chci vzít do školy kuličky. Slíbila jsem, že je ukážu Janičce a Kryštůfkovi.“

Viktor se nadechl k další větě, leč malá uličnice mu neumožnila promluvit.

„Já už jdu, Viktore. Eště si vemu balónek a fixky.“

Ovšem tak, jak by si to Viktor představoval, to rozhodně neproběhlo. Když už celý šťastný přivřel dveře a chystal se otočit klíčem v zámku... ozvalo se žuchnutí. Otočil se za zvukem, upustil na zem všechno, co držel v rukách, a chytil se zoufale za hlavu.

„Neuvěřitelné! NE-U-VĚ-ŘI-TEL-NÉ!!“ hřímal a propadal nepříčetnosti, když se Terezka s provinilým úsměvem sbírala ze země a přikrývala dlaní roztrženou punčošku na kolínku. Se zběsilým výrazem uprchlého šílence znovu otevřel sestře dveře a zprudka je za sebou přibouchl. V tom okamžiku se otřásl celý dům, až se Viktorovi leknutím rozbušilo srdce. Zjevně se v něm všechno vzpíralo uvěřit tomu, že takový otřes způsobil on sám pouhým prásknutím dveřmi. Terezka se nechápavě a vyděšeně dívala na bratra s otevřenou pusou. Chvilinku stáli oba dva úplně bez hnutí. První se vzpamatoval Viktor a ze stísněného hrdla se vydral nepřirozený pískot.

„Honem, běž se převlíknout. Ještě dostanem oba poznámku.“

Děvčátko rychle a zmateně odběhlo a Viktor se přistihl, že si pravou ruku ještě úlekem přidržuje na hrudi. Zakroutil nevěřícně hlavou a pomalu otevřel dveře. Co to jenom mohlo být? Terezka byla v mžiku zpátky a jako ta nejvzornější a nejhodnější absolvovala cestu do školy.

Krátce po desáté se ozval na školním hřišti ostrý hvizd z píšťalky paní učitelky Slavíčkové. Tato drobná energická dáma dávala školákům náležitě pocítit, že hodina tělocviku je tu od toho, aby svou tělesnou schránku náležitě zruinovali.

„Nááástup!“ zazněl po píšťalce její zvučný hlas, kterým byla schopna zkrotit i lítou zvěř – ne tak bandu z 6. A.

„Táák, milánkové,“ pronesla přísně, když se jí žactvo podařilo seřadit, „za sedm týdnů nás čeká utkání v basketbalu proti základní škole Svaté Ludmily. Ale to všichni víte, že? Chtěla bych vám všem jen připomenout, že žáci, kteří budou vybráni, budou mít odpolední trénink ve středu a v pátek ve tři a samozřejmě mohou také počítat s tou nejlepší známkou z tělocviku. Takže... Pro dnešek nemáme nachystanou žádnou ulejvárnu a dáme se do toho.“ Znovu se ozvalo zahvízdnutí. Pět koleček kolem hřiště bylo podle paní učitelky úplnou maličkostí. Ale v prohřátém vzduchu se to pro děti stalo nepředstavitelné.

„Padnu vedrem,“ zafuněl za Viktorovými zády Petr Vaněk, jeho nejlepší kamarád ze třídy.

„Když přežiješ, Slavíčková tě vybere do týmu a budeš mít dobrý známky aspoň z tělocviku,“ křenil se Viktor.

„Prosím tě, známky mi vůbec nepřipomínej! Bůhví, jak dopadnu z matiky,“ zakňoural Petr. Jeho sportovní kvality byly nesporné, ale ostatní předměty, jako jazyky nebo matematika, byly pro něj španělskou vesnicí. Neměl v úmyslu přidělávat starosti matce, která už šest let žila jako vdova sama s ním a jeho dvěma mladšími bratry. Dobrosrdečnost, která mu byla vrozená, ovšem nevylučovala jistou lenost a lehkomyslnost při učení. Leč jeho kamarádská povaha mu pomohla najít přítele, který mu byl oporou, když to nejvíc potřeboval.

Páté kolečko se blížilo ke konci. Mnozí už supěli jako nákladní lokomotivy. Přesto Viktor, i když nebyl nejlepší sportovec, dokázal prozatím udržet tempo s Petrem. Nikdo nečekal, že jim něco zabrání poslední kolo dokončit. Nicméně... Půda se jim pod nohama nejprve jen lehounce zachvívala a pak se ozval ohlušující výbuch. Připomínalo to odstřel v lomu i s následujícím rachotem valících se balvanů. Lehounké chvění přešlo v mohutný otřes a na školním hříšti se začala rychle objevovat trhlina nejméně metr široká. Přeťala celé hřiště vedví a táhla se pár metrů až do trávníku. Ve vzniklém hluku zanikl jekot a výkřiky, a kdo stál předtím pevně na nohou, válel se v mžiku na zemi. Viktora to vymrštilo hlavou přímo do blízkého plůtku, a i když ho zmáhala otupělost, uvědomil si, že se důkladně kousl do jazyka, a v ústech ucítil teplou chuť krve.

To, co se potom dělo, připadalo všem jako krátkodobé pominutí smyslů nebo ošklivý sen. Z trhliny prudce vytryskla zelená opalizující záře vysoko nad budovu školy. Omamné světlo se rozlévalo po okolí

Ti, co tomu všemu byli nejblíže – děti na hřišti – však nebyli schopni žádného úprku. Pomalu se sbíraly ze země jako probuzeny z hypnotického spánku. Jen Karina Lásková, trochu výstřední tmavovláska, propadla hysterickému záchvatu a s příšerným ječením uprchla do školy. Ostatní pomalu vstávali na podlamující se nohy. Mnohé pokrývaly četné ranky a odřeniny. A zelená záře... BYLA NAJEDNOU PRYČ.

„Můj Bože!“ ozval se nezvykle vysoký a ječivý hlas učitelky Slavíčkové. „Všichni do školy! HONEM!“

„No to mě podrž!“ zařval Petr a zíral na hřiště s otevřenou pusou. „Co to bylo? Doprčic,“ ulevil si. Klečel na zemi vedle Viktora a s neuvěřitelně třesoucími se koleny se snažil opakovaně postavit na nohy. Viktor zatřepal hlavou. V uších mu hučelo a připadalo mu, že to, co viděl, byly rozhodně jen výplody jeho šílené fantazie způsobené nečekaným a tvrdým pádem. Ale zděšené tváře kolem a neustále znovu a znovu padající Petr ho přesvědčily! BYLA TO HOLÁ SKUTEČNOST!

„Te... teče ti čer... červená,“ koktal kamarád a ukazoval na Viktorův pravý spánek.

„Jo, kousl jsem se do jazyka,“ zamumlal chlapec nepřítomně.

„Ale ne! Na obličeji máš krev,“ snažil se ho upozornit Petr. Zamával mu rukou před obličejem.

„Hej! Vstávej! Prober se, člověče!“ křičel chlapec, cloumal s Viktorem a tahal ho za loket, aby ho postavil na nohy.

„Co je s tebou,“ nevzdával se a zmateně hleděl příteli do obličeje. Viktor znovu zatřepal hlavou a zamrkal. Bezděčně si sáhl na spánek a na konečcích prstu pozoroval lepkavou krev. Petr se rozhlédl. Spatřil zmatek a zkázu. Kolemjdoucí na ulici, lidi v zahradách, řidiče v autech i autobusech. Ti všichni na pár sekund strnuli hrůzou. Paniku a zmatek v takovém rozsahu město ještě nepamatovalo. Lidé se rozbíhali jako pomatení na všechny strany, dvě auta se srazila na křižovatce, několik jich vjelo na trávník a autobus, který zrovna zatáčel ke škole, přerazil nízké zábradlí a vjel až k sousednímu domu do předzahrádky.

„Co se to proboha stalo?“ dralo se chraptivě Viktorovi z hrdla.

Petr ho starostlivě podpíral a snažil se dostat kamaráda co nejdále z dosahu zrádného hřiště.

V celé škole to vřelo. Mezi dětmi i učiteli panovalo dusivé ovzduší plné napětí, nervozity a strachu. Vyděšené děti nahnali zpět do tříd, a aby předešli případné panice, doporučili učitelům pokračovat v mírné výuce. Mezitím se ředitel školy rozhodl prozkoumat situaci a rozmyslet si další postup. Ne zcela dbala doporučení o mírné výuce učitelka Vybíralová, která dostala Viktorovu třídu pro zbytek hodiny na starost, poněvadž tělocvikářka Slavíčková se zhroutila. Jelikož následující hodinu měla mít se žáky 6. A přírodopis, usoudila, že rozhodně nepochybí, když bude naplno do konce hodiny zkoušet. Pochopitelně, že událost na hřišti považovala za nemilou maličkost, ale ne zase takovou, aby její svěřenci nebyli schopni zvládnout nějaké to běžné zkoušení. Ovšem přecenila jejich síly. Vyděšené děti nebyly schopny si ještě stále vzpomenout, ani jak se vlastně jmenují, natož pak na to, co braly minulou hodinu. Dokážete si jistě představit, jak to všechno dopadlo. Několik žáků dostalo nedostatečnou a nejlepší žačka ve třídě, Natálie Brechtová, která za celý rok neměla z přírodopisu ani jednu jedinou dvojku, si odnášela v žákovské knížce zapsanou dostatečnou.

Viktor s Petrem hodině unikli jen díky tomu, že jejich zranění vyžadovala důkladné vymytí a ošetření. Petrovi se kromě rozbitého kolena ozval v jeho útrobách prožitý šok a tak už asi potřetí úporně zvracel do záchodu. Viktor přecházel po chodbě před toaletami až do zvonění. Ránu na hlavě měl přelepenou čistým proužkem úzké náplasti. Čekání se protahovalo. O přestávce se do sborovny nahrl celý pedagogický sbor a dveře zůstaly pootevřené. Když Viktor procházel kolem, úplně mimoděk zaslechl útržkovitě několik slov.

„Ze ztracené kroniky? Co mi to tu, Anežko, vykládáte za nesmysly. To víte, že jsem to měl kdysi možnost prostudovat, ale nezlobte se, vždyť je to pohádka.“ Byl to hlas ředitele Tynce a vzrušená debata se zřejmě týkala nějaké staré historie.

„Povídám vám, že ta zelená záře se objevila i tehdy, ale to je už víc než pět set let. Nebo pro to máte nějaké rozumnější vysvětlení? Viděli jsme to z okna, viděla to spousta lidí na ulici a děti na hřišti to zažily, jak se říká, na vlastní kůži. Co s tím chcete dělat?“ Drobounká stará učitelka Vaněčková už přesluhovala nejméně čtvrtým rokem přes důchod, ale podat dějepis jako pohádku by snad ani nikdo jiný nedokázal.

„Co s tím já chci dělat?“ ozval se znovu ředitel, „já s tím naštěstí nemám co do činění. Celé město je na nohou, mluvil jsem se starostou a říkal, že je na cestě hromada odborníků.“ Viktor si na chodbě prohrábl husté medové kučery. Co jen tohle mělo znamenat, že by paní učitelka Vaněčková věděla něco o tom, co vyvolalo tu tajemnou záři? A co to říkal ředitel? Odborníci na cestě? Neměl ani to nejmenší tušení, o co tady jde. Napínal uši, jestli ještě něco uslyší.

„A teď, Mařenko, i vy všichni ostatní. Vyučování pro dnešek odpadá. Ve městě je chaos a žáci jsou vyděšeni. Proto, prosím, v klidu odveďte své třídy na oběd a do šaten. S kuchyní jsem mluvil, mají vše nachystáno. To je pro dnešek vše, doufám, že se po neděli sejdeme mnohem klidnější. Děkuji za pozornost a nashledanou.“ Ve sborovně se ozval vzrušený šum, jak ředitel domluvil. Viktor se bleskurychle odlepil od místa u dveří, kde stál. Vzápětí vyšel ředitel natolik pohroužený do svých myšlenek, že chlapce na chodbě prakticky neviděl.

Ze záchodů se vyšoural zelený Petr.

„Nechceš doprovodit domů? Odpadlo nám zbylý vyučování,“ nabídl se ochotně Viktor. Pobledlý chlapec se pokusil o úsměv, ale vyšel mu z toho jen jakýsi škleb.

„Ne, to je dobrý, vždyť bydlím hned přes cestu. Natáhnu se a pustím si cédéčko.“

V šatnách byl hotový blázinec. Všichni se mačkali i přes neustálé napomínání učitelů. Tlačili se, šlapali si po nohách...

„Au, slone! Dívej se trochu,“ odstrčila prudce tmavovlasá dívka spolužáka ke stěně.

„Promiň, Brechtová, copak za to můžu?“ zašklebil se pihovatý hoch a zoufale se rozháněl rukama.

„Nééé, on za to asi může Svatý Utřinos, Koumale,“ oplatila mu dívka úšklebek. Popadla brašnu a vyšla ze šatny.

„No tak, no tak, mládeži, řeklo se v klidu opouštět školu. A jáá se ptáám, co to je v klidu opouštět školu? To znamená – POTICHU!“ S rukama za zády a pusou nadutou k prasknutí hulákal důležitě Mirotka Alois, zdejší školník. Působil přinejmenším, jako by mu patřila celá budova, ale v srdci byl dobrák od kosti. Svým burácením a hlomozením si snažil získat úctu, na které mu ubírala jeho menší a ne příliš foremná postavička. Na tenkých nožkách si lebedilo kulaťoučké bříško v obličeji při rozčílení měnil barvy od bílé po rudou a vlasů na hlavě mu s léty nepřibývalo. Ale když měl dobrou náladu, jeho očka zářila štěstím a uspokojením. Zhoupl se z pat na špičky a zpět a s důležitostí sobě vlastní opustil školní šatny.

Natálie mířila do vstupní haly, odkud hodlala co nejrychleji zmizet pryč, daleko od školy.

„Počkej na mě, jen vezmu Terku z družiny,“ zatarasil jí cestu Viktor.

„Půjdu pro ni s tebou,“ vydechla zničeně dívka.

„Co je?“ podíval se na ni zaraženě.

„Hmm, tys tam nebyl. Chytla jsem čtyřku z příroďáku.“

„Ty? Ona vás úča zkoušela? Já jsem si byl ošetřit hlavu. Jsem teď padlej na hlavu,“ zasmál se Viktor.

„Byla jsem úplně tupá, měla jsem úplně vymytej mozek, to snad ani není možný.“

„To si spravíš levou zadní,“ utěšoval ji, „z toho mračna pršet nebude. Všichni jsme teď navíc dobytí a poškrábaní. Petr přidělal práci uklízečkám, pozvracel jim celej záchod.“

Natálie se zatvářila naprosto zhnuseně.

„Víš, ale stejně se tu děje něco divnýho.“ Viktor vyzvedl Terezku a cestou domů dopodrobna vypověděl Natálii, co slyšel za dveřmi u sborovny.

Jejich ulici od centra města odděloval velký park, takže jím museli na cestě do školy a zpět projít vždy, pokud ovšem nechtěli městskou zeleň obcházet na míle daleko. Na konci ulice pak už viděli řeku, přes níž se klenul již zmíněný můstek. Vedla tudy pouze cesta pro pěší a spojovala tak civilizaci s přírodou.

Děti se znaly prakticky od narození a jejich rodiče spojovalo dlouholeté přátelství. A aby toho nebylo málo, dokonce víc než to. Zuzana Goodwinová před lety ještě jako Zuzanka Mayerová navštěvovala s Petrem Brechtem, otcem Natálie, stejnou třídu ve stejné škole – jako dnes Viktor a Naty. Vítr ji ve studentských letech zavál na školy do Anglie a odtamtud se už vrátila v doprovodu Jacoba. Rozhodli se postavit si tady rodinný dům, a když si koupili volnou parcelu, zjistili, že vedle stojící, rok nový domek patří čerstvě ženatému Petru Brechtovi. Se svou ženou Alicí tvořili milý a příjemný pár a bývalí spolužáci se tak stali sousedy.

„Víš, moc bych chtěla o té ztracené kronice a o té zelené záři vědět víc. Dneska jsem za tu chvilku ve škole neslyšela nic jinýho. Prej, že unikla nějaká radiace a jiný blbosti. Třeba bychom mohli zajít za Vaněčkovou a zeptat se jí na tu kroniku,“ pronesla nadšeně Natálie, když se zastavili u Viktorova domu.

„Ty jsi fáákt dobrá,“ pleskl se Viktor do čela a vzápětí sykl. Ranka na hlavě ještě rozhodně nemínila přestat bolet. „A to jí řeknu: ‚Vážená paní učitelko, já sem tudle jednou omylem zapomněl svoje ucho přilepený na dveřích sborovny a slyšel jsem vás mluvit o zelené záři nad městem před pěti sty lety‘, ne?“

„No jo,“ pokrčila dívka rozmrzele nosík, „Ale oni to přeci taky museli někde přečíst, ne?“

„Páni, no vidíš! To je nápad! Do knihovny musíme zajít, zeptat se staré Katangy.“

„Koho?“ vykulila Naty oči.

„Knihovnice, drahá přítelkyně, knihovnice.“

„Hmm, tak jo, ta má ale divný jméno. Po neděli tam zajdem. Zatím čau.“

„Natálko, Natálko, šla bys se mnou chvilku ven?“ žadonila se sepjatýma ručkama Terezka.

„Jestli tě mamka pustí, když se dějou takové věci.“

„Pustí, pustí, prosím.“

Natálie couvala pozpátku k brance, div málem nevrazila do dlouhonohé dívky, která přicházela z opačné strany.

„Ahoj, Sabi.“

„Koukej na cestu, nebo jednoho dne porazíš náklaďák,“ podívala se na ni malinko vyčítavě starší sestra a přihladila si hřívu dlouhých vlasů v barvě zrajícího obilí. „Třeštidlo.“

„Naty, a ty máš takovou sílu, že bys porazila náklaďák?“ pátrala zúčastněně Terezka. „Vy jste si dělali jen legraci,“ dodala po chvíli rozpačitě, když zahlédla na tvářích dívek šibalský úsměv.

„Ano, Terinko, běž se převlíknout, já na tebe za chvilku cinknu.“

Viktor už dávno smejčil po kuchyni, když Terezka otvírala domovní dveře. Ve tři hodiny se Natálie vyklonila z okna a zapískala smluvený signál.

„Dobrý den, paní Brechtová,“ pozdravil s dvornou úklonou a náznakem, že smeká neexistující klobouk z hlavy Vilém, jeden z Petrových kamarádů, kteří zrovna dorazili k jeho domu. Druhý byl poněkud menší a své „Ahoj,“ kuňkl tak tiše, že ho mohla zaslechnout nanejvýš vosa, která mu zrovna proletěla kolem nosu.

„Kašpare,“ zasmála se dívka a v protějším okně se vynořila hlava Viktora a Terezky.

„Máš tu návštěvu,“ pohodila Natalie bradou směrem do ulice. Pak zavolala na Terezku.

„Za pět minut jsem u tebe, jsi převlečená? Půjdem se podívat k zámečku.“ Před domem Goodwinových se však musela nechtíc zastavit. U branky ještě pořád postávali oba chlapci.

„Vy jste ještě neodešli, na co tu tak zíráte?“ Na otázku se jí ovšem nedostalo odpovědi. Přitočila se k nim a po chvíli stejně jako oni zírala mlčky do zahrady. Viktor chodil kolem vysoké třešně s hlavou zakloněnou dozadu. Když už ji obcházel alespoň počtvrté, přišlo mu podívat se na ulici, kde na něj trpělivě čekali jeho přátelé. To, co uviděl, ho rozesmálo. Všichni tři stáli jako sochy s pusami dokořán.

„Co blbnete?“

„My blbneme?“ ozval se černovlasý dlouhán, „Ty tady chodíš kolem švestky jako náměsíčník!“

„Tak za prvé je to třešeň a za druhé nejsem náměsíčník. Jen mi je divný, že tu nezpívá ani jeden pták, a přece tady jsou. Jindy vřískají tak, že málem ohluchnu.“

„Tééda… tvoje starosti bych chtěl mít. Bylo zemětřesení, tak jim holt není do zpěvu. Nech to koňovi a pojď už, prosím tě,“ kroutil hlavou nevěřícně Vilém.

Pihovatý Filip se poškrábal na bradě a popošoupl si brýle na nose. Taky by rád něco řekl, ale zrovna ho nic moudrého nenapadlo. Kluci i se psem se rychle ztráceli dívce z dohledu. A než vyšla Terezka, zmizeli pod stromy parku.

Z domu Brechtových vyběhla plavovlasá paní. Vypadala jako starší sestra Sabiny a Natálky. Ano, byla to paní Brechtová.

Zastavila se na posledním schůdku.

„Natynko, slib mi, že kdyby se cokoliv dělo, hned se vrátíte domů. Dědeček sice Terezku pustil, ale i tak jsem volala tetě Zuzaně do práce, aby se o malou nestrachovala.“ Řeč nebyla o nikom jiném, než o Terezčině a Viktorově matce, paní Goodwinové.

Z horního okna se vynořila Sabinina tvář.

„Málem jsem zapomněla, něco pro tebe mám.“

„Ukááž,“ žadonila Naty.

„Až přijdeš,“ ozvala se jí odpověď shůry.

Maminka už odešla a dívky se vydaly na cestu k mostku. Terezce se rozzářila očka, protože si právě na něco vzpomněla, a chytila svou velkou kamarádku za ruku.

„Natálko, paní učitelka nám říkala, že se dneska zemětřesením rozbilo hřiště a že je roztrhané na malé kousíčky.“

„No to vám určitě paní učitelka neříkala, že je na kousíčky,“ musela se usmát dívka.

„To Pavlínka,“ zarděla se Terezka maličko „ale tys tam byla, já to vím od Viktora, i že má rozbitou hlavu... a ještě říkal, že tam nějaká praštěná holka příšerně ječela.“

„No víš, to byla Karina Lásková. Ta ječí, i když vidí pavouka v televizi.“

Cesta jim uběhla a pár kroků před nimi se proti tmavé zeleni lesa rýsoval malý dřevěný zámeček. Dovnitř se očividně léta nikdo nedostal, neboť na kovaných dveřích visel těžký zrezivělý zámek a zamřížovaná okna dovolila nanejvýš prostrčit ruku a dotknout se zaslepených skel.

Vzadu za zámečkem, skryta v akátovém porostu, stála stará kamenná studna obehnaná pozoruhodně prohýbanou a umně zdobenou zčernalou mříží. Zvláštní bylo, že se o prastarou stavbu nikdo nezajímal. Těžko by se dalo odhadnout její stáří, co však pamětníci vyprávěli, stojí tady už nejméně pět set let. Mohlo by se zdát, že ji chrání nějaké kouzlo. A kdo ví...? Kdykoliv padla zmínka, že by z ní byl báječný hotýlek nebo restaurace u lesa, hlasy rychle umlkaly, jako by je odvál vítr.

Terezka běhala kolem studny a honem se snažila najít co největší kámen, aby mohla ručku prostrčit mřížovím a upustit jej do studny.

„Podívej, jaký jsem našla veliký,“ běžela k Natálii, která odpočívala na velké dřevěné lavici pod starým akátem.

„Tak ho tam hoď a poslouchej, jak žbluňkne.“

Děvčátko natáhlo dlaň a po chvíli šedý kámen dopadl na hladinu.

„Ta je pěkně hluboká. Slyšelas, jak dlouho padal?“ otočila se k dívce na lavičce.

„Víš, tu studnu dal zamřížovat jeden král, který nechtěl, aby mu tam spadla jeho jediná dcera – princezna Pampeliška.“

„Natálko, povídej ještě, povídej, povídej,“ žadonila Terezka.

A tak se Naty pustila do vyprávění pohádky.

„Na malém paloučku postavil kdysi dávno jeden král dřevěný zámeček. Žila v něm taky princezna Pampeliška a ta byla strašně hodná. Jednoho dne...“

Slunce už stálo nízko nad obzorem, než dívka dokončila svou pohádku a než se vydaly na zpáteční cestu domů.

„Ahoj, cos mi donesla?“ vrazila Natálie prudce k sestře do pokoje.

„No, jen jestli si to zasloužíš,“ zažertovala Sabina.

„Tak to dneska asi těžko,“ nakrčila dívka nosík, „dostala sem čtverec z příroďáku.“

„Cože?“ nestačila se sestra divit. „Prosím tě, jak se ti to povedlo?“

„Zkoušela nás po tom zemětřesení. Já jsem na tom vlastně nejlíp. Další čtyři chytli kouli.“

„No, z toho si nic nedělej. Máte fakt prásklou učitelku, když vás po takové hrůze zkoušela. Mamka se, teprv jak jsi odešla, dozvěděla, že jsi byla u toho. Proč jsi jí to neřekla?“

Natálie se poškrábala rozpačitě za uchem a trochu provinile se podívala na sestru.

„Víš, já... nechtěla jsem jí přidělávat starosti.“

Sabina zakroutila hlavou.

„Na!“ podávala jí krásný exemplář mloka naloženého v lihu.

„Tos čmajzla ve škole?“

„Ale néé. Pomáhala jsem dnes našemu profíkovi uklízet kabinet a pár věcí se vyřazovalo z evidence. Zítra dovezou nějaký nový pomůcky, no tak jsem ti ho vzala.“

„Jé, ten je skvělý,“ zatočila se Natálka s mlokem v náručí. „Hned si ho postavím do pokojíku na okno.“

Když dívka procházela chodbou v prvním patře, aby si odnesla úžasný dárek, zdálo se jí, že zaslechla ze spodu nezvyklý hluk. Otočila se zpět k otevřeným dveřím Sabinina pokoje a zavolala:

„Naši tam mají nějakou návštěvu?“

„Spíš válečnou poradu,“ ozvalo se jí v odpověď.

„Cožéé?“

Hbitě odběhla, uložila mloka na okenní parapet a s dusotem seběhla po dřevěných schodech.

„Ahoj,“ polkla překvapením, když uviděla obývák plný lidí. U okna seděla teta Zuzana a strýc Jacob Goodwinovi a vzali s sebou i dědu Járu, maminka stála ve dveřích a na pohovce vedle uviděla kromě tety a strýce z druhého konce města, i babičku Růženku, která ovšem musela cestovat až z druhého konce státu.

„Jéé, babi, ahóój, ty jsi přijela?“ pověsila se dívka staré paní na krk.

„Natálko, dítě,“ objímala babička svou vnučku. „Nějakou dobu tady s vámi pobudu, víš, maminka má o vás strach, má teď hodně práce s přípravami nějaké velké módní přehlídky, tak nechce, abyste tu byly se Sabinou samy dvě.“

„Ale vždyť už to skončilo, ne?“

„Kdo ví jestli!“ popošla k nim paní Brechtová. „Nemáš rozum, Natálie. Nic si nám neřekla.“

„Ale mami, vždyť se to mohlo stát i tady u nás doma, tak kde bych byla v bezpečí?“

„To máš sice pravdu, ale i tak budu ráda, když budeš nějakou dobu pohromadě s babičkou. Hned po škole domů.“

Ozval se zvonek a do pokoje se za chvíli přišoural dědeček Šimon. Nebydlel daleko, ale nohy mu už dobře nesloužily.

„Emilka se moc omlouvá, že nepřišla, ale hrozně ji bolelo v zádech, tak leží,“ ospravedlňoval dědeček nepřítomnost své choti.

„Tati, prosím tě, neměl jsi chodit ani ty. Vždyť jsem ti to říkal do telefonu,“ přiskočil starému pánovi na pomoc pan Brecht, „chceme jen zabezpečit děti, aby nikde nezůstaly samy v případě...“

Větu už neměl sílu dokončit. Dívka viděla ve všech obličejích kolem sebe jen špatně skrývanou nervozitu a napětí. Maminka se nuceně smála, pan Goodwin se pokoušel o vtip a teta Ela z druhého konce vyprávěla zaručeně úžasný a pravdivý příběh babičce Růžence. Všichni koutkem oka sledovali televizi.

Večerní zprávy nepřinesly nic dobrého. Záběry ze školního hřiště odkryly, co si kdo skutečně myslí. Pryč byly žertovné příběhy i předstírané veselí. V jednom momentě dokonce zahlédli Viktora s jeho kamarády, kteří kolem hřiště procházeli i s chundelatým psem.

„Já roztrhnu toho kluka!“ vykřikl dopáleně pan Goodwin a vyskočil ze židle. „Co tam, sakra, dělal? Nestačilo mu, co se stalo ráno?

Zuzana Goodwinová se pokoušela manžela uklidnit. V dalších záběrech se už jen objevovala spousta špičkových odborníků a seismologů, kteří pobíhali po pozemku školy s množstvím různých přístrojů.

„Co tam ten Viktor hledal?“ přemítala Natálka v duchu. Nahlas se k tomu ale nijak nevyjadřovala.

Potichu se vyplížila z obýváku a schoulila se v ušáku v rohu svého pokoje. Křeslo jí skýtalo maximální pohodlí ve chvílích jako tato. Kdy si potřebovala odpočinout, přemýšlet nebo se na něco soustředit. Dnešní den ji k tomuto účelu rozhodně poskytl spousty materiálu.

Slunce už bylo dávno za obzorem, jen rudá obloha naznačovala, ve kterých místech zapadlo. Viktor seděl v křesle v obývacím pokoji společně s panem Goodwinem. Oba vypadali trochu zaraženě, ale přísný otcův pohled nasvědčoval tomu, že tady před malým okamžikem došlo k bouřce. Viktor upřeně pozoroval šarlatový oblak na západě, leč také velmi bedlivě naslouchal.

„Ty ses musel zbláznit asi. Až maminka vrátí od Brechtů, určitě ti řekne, co si ona myslí. Snažíme se, abyste byli v bezpečí – a ty děláš takhle.“

„Chtěl jsem vidět, co způsobilo to zelené světlo,“ odporoval slabě chlapec.

„Ááá, ty myslíš si, že ty jsi expert. Naštěstí tam nenaměřili žádnou radiaci, ale jen divný magnetismus.“

„Zblbnutý magnetizmus?!“ upřel své oči do otcových Viktor. „Tati, bylo tady někdy zemětřesení?“

„Slyšel jsem, že je to víc než pět set let.“

„To by souhlasilo!“ vybafl chlapec, aniž by si uvědomil otcovu přítomnost.

„Co by souhlasilo?!! Ať tě ani nenapadne se k tomu místu přiblížit a vymýšlet jakékoli lumpárny, Viktore!“ Pan Goodwin vstal a odešel si do kuchyně najít něco na zub, aby zahnal chmury dnešního dne.

„Stejně to tam zavřou,“ zamumlal si víceméně pro sebe, když si ukousl pořádný kus čokolády.

Viktor se odplížil do pokoje, aby mohl ulehnout a přemýšlet o všem, co toho dne zažil. A přemýšlel ještě ráno. Byla přece sobota.

ZTRACENÁ KRONIKA

Nedělní odpoledne přineslo příjemné uvolnění. Odborníci v posledních televizních zprávách potvrdili, že se jednalo o nějakou mimořádnou anomálii a že obyvatelstvu nehrozí žádný stupeň ozáření ani otrava neznámým jedem. Jediné, co se změnilo, bylo to, že se pravděpodobně kvůli otřesům zřítila stará budova na Malém náměstí blízko školy. Stará kašna, která stála před domem, bohužel také vzala za své. Naštěstí dům už léta nikdo neobýval a snad právě jeho chátrání způsobené tím, že jej nikdo neopatroval, dovršilo konečnou zkázu.

K Viktorově radosti se mezi větvemi staré třešně ozval kos. Ležel na nizoučké mladé travičce a Tifani ho obíhal ve zběsilých kruzích.

Na Malém náměstí pracovaly už čtvrtý den těžké buldozery. Snažily se odstranit ruiny pobořeného domu a kamenné kašny. Nejen tam, ale i na hřišti u školy probíhaly všemožné práce, aby se odstranily důsledky zemětřesení. Jelikož seismologické přístroje nezaznamenaly žádnou hrozbu ani blížící se otřesy, mohli se lidé i stroje směle pustit do práce. A tak poslední dubnové slunce zastihlo místo dětí na hřišti partu dělníků v zelených montérkách. Několik náklaďáků vyváželo sutiny, jiné naopak přivážely materiál na nezbytné opravy. Ke konci týdne už nic nepřipomínalo nedávné zemětřesení a hřiště vypadalo jako pusté staveniště.

Natálka stála opřená o nízkou zídku u školy. Věděla, že by měla co nejrychleji upalovat domů, aby zbytečně nenaháněla strach babičce, ale potřebovala mluvit s Viktorem. Odešel k Petrovi a každou chvíli se měl vracet. Ze školy zrovna vyšli dva místní darebáci. Co se jejich povah týče, hledali byste tam toho dobrého velmi málo. Vlastně dalo by se říct, že v nich nebylo dobrého vůbec nic. Rudolf Duban, řečený Rudla, měl tatínka na móóóc vysokém postu, takže kudrnatý blonďák s drzým pohledem zneužíval otcova postavení ve svůj prospěch. Samozřejmě ne vždy mu to vycházelo, i když tatíček držel nad synáčkem ochrannou ruku. Občas i tomuto všemocnému pánovi došla trpělivost a Rudla to pak schytal za všechny předchozí maléry najednou. V puse v jednom kuse přežvykoval párátko. Právě teď v doprovodu svého „poskoka“ opouštěl školu. Tím poskokem míníme hubeňoučkého Šimona Šikoru, který následoval silného chlapce jako stín. Sám byl neuvěřitelný slaboch a bez pomoci svého kamaráda by si jen těžko troufl na nějakou lumpárnu. Hnědé kraťoučké vlasy mu stály na hlavě jako hřebíky a malá pichlavá očka rozhodně nemohla vyvolat v nikom důvěru. Naopak hezounek Rudla si ji získat dokázal, ale většinou u lidí, kteří ještě neměli tu čest se s ním poznat osobně. Důvěru pak pochopitelně záhy ztrácel a nikdy ji nezískal zpět. Nemůžeme ovšem tvrdit, že by se nenašlo pár přisluhovačů, kteří se rádi účastnili Rudolfových aktivit.

„Nazdar, Brechtová,“ zasyčel mu pozdrav ze zkřivených úst, „copak tady děláš? Čekáš na svýho miláčka Goodwina?“

„Odprejskni a neotravuj,“ zamračila se dívka.

„No, no, no. Ty máš ale vychování, tady se tě člověk slušně zeptá a ty takhle?“

„Nemáš co na práci, Dubane?“ ozvalo se mu za zády. Přicházel Viktor společně s Petrem a jeho malými bratry.

„Jo tááák, vy budete zakládat školku, že jste neřekli, sehnal bych vám nějaký dětičky,“ otočil se s posměškem na příchozí Rudla.

„Nat, pojď,“ mávl Viktor na dívku, „s blbečkama si nemá cenu vykládat.“

„Hele, dej si pozor, abych ti nerozbil hubu,“ pohrozil Duban vztyčenou pěstí.

„Pojď,“ tahal jej za rukáv Šimon.

„Nechci ti do toho kecat, ale říkáš si o malér,“ tvářil se poněkud vyplašeně Petr, když se dostali do bezpečné vzdálenosti, „troufnout si na osmáky, a ještě na tydle dva...“ nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„To neřeš, oni si jednou nabijou nos.“

„Jenom aby ho nerozbili tobě,“ přidala se do debaty Natálie, „a kam vůbec jdeš?“ obrátila se na Petra.

„Vedu brášky k babičce, mamka dovolila, že já můžu bejt sám, ale kluky musí někdo hlídat. Doufám, že po neděli už je tam nebudu muset vodit. Však už žádný zemětřesení nebylo.“

Na křižovatce před parkem se rozloučili. Petr s brášky namířil doleva, Viktor s Natálkou rovně přes park.

„Jdem do knihovny,“ zubil se chlapec. „Zítra je prvního a odjíždíme s našima jako každej rok na týden do Anglie.

„Vidíš, na to jsem úplně zapomněla, ty taky nic neřekneš.“

„Prosím tě, kdo by si na to v tom všem zmatku taky vzpomněl?“

„Tak od zítřka máme květen,“ našpulila rty Natálie.

„Jo! Ale knihovnu stihnem ještě v dubnu. Hoď sebou.“

Tašky letěly na chodbě do kouta, Viktor ještě popadl pár knížek, které měl vracet, a pokračovali dál ulicí, jako by měli namířeno k lesu. Na poslední křižovatce ale uhnuli prudce doprava. Knihovna byla mírně z kopečka u malé aleje stromů. Nádherná stará budova nesla četné reliéfy, okap ze zašlé mědi byl zdobený ornamenty vinné révy a veliké vstupní dveře měly nádherně kovanou kliku v podobě dračího pařátu. Na dívku při tom pohledu padl jakýsi stísněný pocit, který si nedokázala chladným rozumem vysvětlit.

„Víš, já jsem tam nikdy nebyla,“ kuňkla u dveří.

„Ty vůbec nečteš?“ překvapeně se na ni podíval Viktor.

„No, já… tak možná jednu knížku za půl roku. Nemám čas, je moc učení,“ omlouvala své čtenářské nedostatky. Chlapec nesouhlasně zakroutil hlavou.

Viktor stiskl kliku. Na tenhle architektonický skvost mohlo být opravdu město hrdé. Za těžkými dveřmi v malé chodbičce stály dvě sochy. Jedna zobrazovala starce v dlouhém hábitu až na zem s rukama vztyčenýma k nebesům, druhá prostého muže ze středověku sehlého v mírném úklonu. Další dveře vedly do sálu samotné knihovny, měly nádherně propracovaný každý vyřezávaný detail. Masivní dřevo jim zajistilo dlouhou trvanlivost. S jakým citem a zaujetím asi dávný řezbář vytvářel každý ornament na prastarých dveřích.

Sál byl skutečně obrovský. V pravém rohu byste našli spoustu regálů s četbou pro děti a mládež, dál oddělení pro dospělé a na konci i studovnu, kterou od ostatní části oddělovala decentně hustá květinová stěna. Vzadu pak ještě malé dveře umožňovaly přístup do zamčeného archívu. Pro tyto účely ovšem platila přísná pravidla.

Žena s podivným jménem – Katanga Bondivalová – tu byla knihovnicí už bezmála třicet let. Vlastně ani nikdo nevěděl, odkud tato stará dáma pochází. Jisté bylo jen to, že celou dobu bydlela sama v malém domku za knihovnou. Její jméno se hodilo k jejímu zjevu. Natálii připadalo, že je celá schoulená za těmi velikými brýlemi, jako drobounká pohádková babička, jemně vrásčitá a s očima modrýma jako rozkvetlé chrpy na louce. Na příchozí upřela svůj milý a pronikavý pohled vrchem, přes obroučky svých skel.

„Ááá, pěkně vítám,“ usmívala se. „Už jsem tě tu dlouho neviděla Viktorku.“

„Dobrý den,“ ozvalo se jednohlasně.

Paní Bondivalová se zahleděla dívce přímo do očí: „Ty budeš určitě sestřička slečny Sabinky Brechtové. Mám pravdu?“

„A-ano,“ kuňkla Natálie, „nevěděla jsem, že mě znáte.“

„Neznám, děvenko, ale jsi své sestře velmi podobná. Pravda, oči i vlasy budou zřejmě po tatínkovi, tu podobu však nezapřeš. Pamatuji se, když sem přišla tvoje maminka a dovedla za ruku zlatovlasé, sotva devítileté děvče… Malá čtenářka se přišla zapsat. Tebe nesla v náručí. Byla jsi opravdu rozkošné batole.“ Natálie se malounko zarděla.

„Ale od té doby jsem tě tady neviděla,“ popošoupla si brýle na nose stará knihovnice. „Nebudeš asi tak moc veliký čtenář jako Sabinka, viď?“ Dívka se rděla čím dál víc a nevěděla, jak zakrýt své rozpaky.

„No, víte, sestra mi občas nějakou knížku donese, ale nemám...“

Co nemá, to se už paní Bondivalová nedozvěděla. Mezi blízkými regály se na tuto tak přísně tichou budovu ozval nezvyklý rachot a následoval i výkřik.

„Aaaauu! Doprčic!“

Viktor udělal pár kroků stranou. Na zemi trůnil pihovatý chlapec zasypaný v hromádce knih. Několik mu jich leželo na kolenou, zbytek byl roztroušen kolem. Na jednom uchu se mu houpaly brýle. Nad ním se skláněl vysoký hubeňour, řehtal se, držel se za břicho a svíjel se jako had.

„Co tady blbnete?“ zastavil se u nich Viktor.

„Jééé, ahoj... Filip měl... měl plnou náruč... knih. Sehnul se, pak se narovnal a prásknul se... do regálu,“ líčil barvitě událost Vilém v záchvatu smíchu.

Ano, byli to dva Viktorovi kamarádi, kteří se nejspíš rozhodli pro přestavbu místní knihovny.

„Myslel jsem, že je další zemětřesení. Vy jste ale blbouni,“ musel se jim smát Viktor. To už tady byla i knihovnice s Natálií.

„Buďte opatrnější, chlapci,“ sdělila jim přísně paní Bondivalová, „na sebe i na knihy. A srovnejte je podle abecedy.“ S úsměvem jim pohrozila a vrátila se ke svému vysokému pultu. Kluci se snažili dát do pořádku svatyni klidu a míru a Viktor jim v tom zdatně pomáhal. Mezitím knihovnice kývla na Natálii.

„Chceš se zapsat?“

„No... vlastně, proč ne. Kdybych věděla, jak je to tu nádherné, určitě bych sem chodila už dávno. Nepřišla jsem se vlastně zaps...“ Zarazila se, protože nevěděla, co má té dobré ženě povědět. Vševědoucí a upřený pohled paní Bondivalové nebyl dívce zrovna příjemný. Měla pocit, že jí vidí až na dno schoulené dušičky, a teď nevěděla, jak s pravdou ven.

„Jak se jmenuješ, dítě?“ promluvila vlídně knihovnice.

„Natálie,“ ozval se tenký hlásek.

„Tak tedy, Natálko, proč jsi sem přišla?“

„Chtěli bychom se zeptat,“ ohlížela se dívka po Viktorovi, který stále nepřicházel, „podívat se, jestli tu nemáte...“

„Co?“

„No... Ztracenou kroniku... v archívu.“

Paní Bondivalová se prudce narovnala a nadýchla.

„Víš, znám skoro všechny lidi, co sem chodí. Mám na ně ohromnou paměť, a když s každým chvilinku promluvím, znám po čase i jejich životní příběhy. Je to jako román na pokračování a autorem je každý sám. Život každého z nás je jedna veliká kniha. A co do ní napíšeš, to záleží jenom na tobě, dítě. Ale to jsem trošku odbočila. Ani jeden člověk se mě za celá léta nezeptal na Ztracenou kroniku. Myslím, že ji pár lidí i studovalo vzadu v archívu, ale jen proto, že jim přišla náhodou pod ruku. Nikdo ji ale tady nikdy nehledal.“

„Je to zakázané?“ pokrčila dívka čelo.

„Ale vůbec ne. Jen mi řekni, odkud o ní víš?“

Natálie se zarazila.

„Asi... myslím... totiž, snad od sestry... možná ji tady četla.“

„O tom pochybuji!“ řekla velmi přísně paní Bondivalová. „Listy ze Ztracené kroniky jsou už léta zamčené v archívu a tvoje sestra v něm ještě nebyla. Musela bych o tom něco vědět, nemyslíš?“

Dívce se na obličeji usadil zoufalý výraz.

„Já jsem jí o kronice řekl, slyšel jsem... za dveřmi o ní mluvit naši učitelku,“ pomohl jí z maléru Viktor.

Stará paní se teď dívala mlčky z jednoho na druhého.

„No dobrá, vypíšeš si tady přihlášku a já vám archív otevřu.

Úsměv rozzářil dětem tvář. Usilovně a co nejpečlivěji vyplňovala Natálka podaný lístek.

„Víš, z knih se můžeš mnohému naučit,“ ozvala se znovu knihovnice. „Co je špatné, co je zlé, co ti přinese užitek a blahobyt a naopak, co ti může uškodit nebo tě i zahubit, ale mnoho toho v životě dokážeš i s laskavým srdcem a moudrostí. Všechno, co si neseš do života, máš už teď ve svém srdci a v hlavě. Dobře to opatruj a moudře užívej.“ Potom se na obě děti usmála. „A říkat mi můžeš ‚paní Katango‘. Nikdo mi jinak neřekne, kdo by si lámal jazyk na mém příjmení.“

Děti se posléze zapsaly do knihy návštěv, neboť každý návštěvník archivu musel být pečlivě zaevidován. Paní Katanga popadla svazek klíčů a hrdě vedla děti k malým vyřezávaným dveřím.

„Nevím, jestli nebudete zklamaní ze ztracené kroniky se našlo jen pět listů, zbytek...“ rukama mávla do vzduchu, jako by chtěla naznačit, že ostatní části knihy se rozletěly v povětří.

Klíč zarachotil ve starém zámku a dveře s kovanou klikou se otevřely do menší místnosti. Vypadala jako zámecká knihovna, kterou děti navštívily na jednom školním výletě. Stropy zdobené řezbami, podlaha z leštěných parket, které byly skládány do jemných ornamentů, a obrovské police z mahagonového dřeva nesly velkou spoustu různých knih. Do archivu padaly jediným zamřížovaným oknem ostré paprsky odpoledního slunce.

„Listy ze Ztracené kroniky najdete přímo pod oknem, na té malé skříňce. Zavřu vás tady, ovšem z vaší strany není na dveřích klika, ale koule, takže kdo odchází, musí zazvonit.“

Knihovnice ukázala na zlatou šňůru za dveřmi a odešla. Děti se s otevřenými pusami rozhlížely kolem. Knihy, kterých byla kolem velká spousta, byly v kožených vazbách, jiné potažené rudým sametem a zdobené zcela jistě ryzím zlatem.

„Už chápu, proč tady zamyká,“ pokyvoval Viktor hlavou. Pomalu se otáčel po místnosti. „Tady by se zloději poměli.“

Natálie právě pokládala na polici jednu obzvlášť těžkou knihu v tmavě modré vazbě.

„Měli bychom se podívat na ty listy, nebo tu ztvrdnem do večera,“ ozval se znovu chlapec a začal prohledávat skříňku pod oknem. Během chvilinky držel v ruce složku, na jejímž štítku stálo:

ZTRACENÁ KRONIKA

NALEZENO 5 LISTŮ

Údajný autor: BERNARD AVOLON

Další informace:

Napsáno pravděpodobně v letech 1487 – 1501,

autor zřejmě vlámského původu, data narození a úmrtí neznámá

Viktor dočetl a nakrabatil čelo.

„Hmm, pojď sem, Nat, už jsem to našel!“

Dívka si mezitím prohlížela obrazy na zdi a také stůl uprostřed místnosti. Stál tam sám – jediný, nádherně vyřezávaný a pozlacený, se zvláštní zelenavou deskou, která vzdáleně připomínala mramor. Dvě zlatá křesla, která jej doplňovala, měla polstrování z měkoučkého sametu v olivové barvě. Natálie přejížděla nejprve dlaní studenou plochu stolu, potom heboučký samet na křesle.

„Budeš tady čistit nábytek, anebo číst?“ bafl jí z čista jasna Viktor do ucha.

Dívka sebou trhla a zamračeně se podívala na kamaráda. Zakroutila hlavou a vytrhla mu složku z ruky. Oba se posadili opatrně do křesel, jako by očekávali, že se pod nimi každou chvíli rozpadnou. Natálka před sebe položila první zažloutlý list a Viktor se k ní naklonil.

...a několikráte jsem vyzval radu města, aby pohovořila s králem a zpravila jej o událostech, které se staly dne včerejšího.“ Tak pravil moudrý Sativik, když jsme popíjeli už pátý šálek čaje. Tušil jsem dobře, že jeho vyprávění není ještě ani zdaleka toho dne u konce. Dozvěděl jsem se, že lék, který připravil králi Rolianderovi Raben Longbun – čaroděj I. řádu a První kouzelník Země Zunn, nenabyl účinku, neboť léčivka, jenž sbíral v našich lesích, je zatím pouhým poupětem. Nápoj z batanových hlíz, který byl prozatím králi podáván na utišení bolestí, už ztrácel svou sílu. Sativik, jakožto pomocník mocného čaroděje, měl za úkol přinést ihned do země první rozkvetlé kvítky všemocné byliny. Protože však jaro tohoto roku bylo velmi chladné, král nedostal svůj lék včas a nedokázal oslaben zabránit mocnému živlu, aby nevyvolal obrovskou pohromu. Otevřelo se „SPOJENÍ“, které Zemi Zunn přineslo zkázu a smrt. Zemětřesení, jenž toho jara, roku 3357, v měsíci Blegonu, dne třetího nastalo, několik století nikdo nepamatoval. Dovoluji si poznamenat, že náš letopočet čítal rok 1492. Trhající se povrch zunnský pohřbil celou vesnici a zelená záře, která vypadala jako samotné varování satanovo, se objevila i v našem světě. Oba světy se na kratičkou dobu propojily, avšak v Zemi Zunn otřesy způsobily nedozírnou zkázu. Toho dne, kdy jsem se se Sativikem znovu sešel, mu bolest křivila tvář. Věděl jsem, že to, co přinese budoucnost, může ovlivnit životy nás všech. Nabídl jsem svému příteli čerstvé pečivo a rozhodli jsme se připravit…

Tady vyprávění prvního listu končilo. Obě děti při čtení poutavého příběhu málem zapomněly dýchat. Před očima se jim otevíral pradávný a neznámý svět. Natálie se probouzela jako z těžkého snu a rozechvěle natahovala ruku po další stránce.

„Dnes jsem se sešel se Sativikem v odpolední siestě nad číší archivního vína z léta 1485. Víno bylo velmi lahodné a navíc mě uspokojoval pohled do přítelovy tváře, která už několik let zářila blahobytem a klidem v duši. Svěřil se mi, že mocný Raben Lobngbun si jej vybral za svého nástupce a že nyní podstoupí cestu zkoušek a úkolů, jejichž splnění by ho opravňovalo k titulu Prvního kouzelníka Země Zunn a čaroděje I. řádu.

S velkou radostí v srdci mi oznámil, že král Říše zvířat – moudrý Rakostén, chystá velkolepou svatbu svého syna, drahého prince Tulema s milou a něžnou Synantrou, čímž mi také přináší srdečné pozvání na bohatou hostinu. Svatba by se měla konat za dvanáct dní po sklizni padoní, která tohoto léta byla velmi dobrá.

Zmínil se ještě o tom, že cesta, která ho nyní očekává, nebude lehká, neboť musí prokázat svému mistru i sám sobě obrovskou sílu čelit zlu, které už téměř sto let spí za Lesem vichrů, na hradě Satandorfu.

Ani jsem se jako pouhý smrtelník nepokoušel představit si nebezpečnou a náročnou roli mého přítele, kterou měl sehrát v dějinách Země Zunn. Snažil jsem se jeho mysl rozjařit další číší lahodného moku, leč toho dne se mi to již nepodařilo. Jelikož jsem byl už stár, na mé místo Strážce měl nastoupit mladší, těšil jsem se velmi na poslední návštěvu Země Zunn a královskou svatbu.

Zaznamenáno 12. prosince 1498

Bylo zjevné, že stránkou uzavíral pisatel jednu z kapitol, neboť na listu ještě zbývalo volné místo. Natálie zvedla oči od přečteného a zadívala se zkoumavě Viktorovi do očí.

„Co si o tom myslíš?“

„Vůbec nevím, co si mám myslet,“ zakroutil chlapec hlavou, „vypadá to jak vyprávění nějakého fantasty, ale na druhé straně mu ty příběhy vykládá někdo, někdo ze Země Zunn. A hlavně – tu zelenou záři jsme viděli taky. Když jsem se ptal taťky, jestli tu bylo nějaké zemětřesení, řekl, že to bude tak pět set let.“

Dívka podala ze složky další list. Neobsahoval však žádný text. Byl na něm obraz. Obraz zámku u moře a na pobřeží namalované postavy v nádherných šatech. Před davem lidu stál nějaký král a vkládal klečícímu mladíkovi na hlavu korunu zdobenou provazci zlatých šňůr a řetízků, které mu padaly až na ramena. Vedle něj klečela dívka. Také její hlavu pokrývala zvláštní koruna. Celý dav, který přihlížel nejspíše svatebnímu rituálu, nesl na svých hlavách podobné ozdoby. Ať už to byly různé čepce nebo čelenky, nebyly ani zdaleka tak bohaté jako koruny králů. Zvláštní byl ovšem také jejich oděv. Pláště a šaty převážně modré barvy byly na rukávech o dolních lemech ozdobeny nějakým neznámým ornamentálním písmem zlaté barvy. Oči dětí se však s úžasem zastavily u podivného zvířete, které sedělo králi u nohou. Vypadalo jako veliká kočka s malými oušky, až na tu maličkost, že jeho krátká srst měla ocelově modrou barvu a dlouhý ocas končil štětičkou jemných stříbrných chlupů.

Lehké mrazení přebíhalo dětem po zádech. Kdyby to byla pohádka, byla by moc hezká, ale něco uvnitř, v dušičkách, jim říkalo, že nahlížejí do skutečného, byť neznámého světa. Dívka rychle sáhla po čtvrtém listu.

„...a dlouhé měsíce nekalilo nic radost Zunnům. Blížil se podzim a můj přítel, moudrý Sativik, byl téměř připraven, aby zaujal místo kouzelníka říše. V našem světě se objevoval stále častěji. Potom se ale dvě léta prakticky neukázal. Rok 1500, který se chýlil ke konci, neměl zůstat šťastným a pokojným jako léta minulá. Jelikož jsem pozbyl zdraví a schopnosti chodit, nemohl jsem Zemi Zunn navštívit, proto mě velmi překvapilo, když se po dlouhé době na prahu mého domu objevil Sativik v doprovodu mocného Rabena Longbuna. Srdce se mi zastavilo v hrudi. Tušil jsem, i podle jejich výrazů v obličeji, že tato návštěva bude velmi pochmurná. Se smutkem v očích mi přišli sdělit, že se na hradě Satandorf probudilo zlo. Nad Lesem vichrů se objevil jedovatě žlutý kouř, který svědčí o tom, že Axion Zlomord, nejstrašnější černokněžník a vyznavač černé magie, je velmi mocný a při vší síle. Sirné výpary, které zamořují zemi, už otrávily ovzduší v nejbližší osadě jménem Beladra. Několik lidí opustilo své domy a vydalo se ke svým příbuzným na druhém konci země. Velmi sklesle mi oznámili, že Q-bránu bude nutno uzavřít velmi silným sedmimocným kouzlem, aby zlo nenašlo cestu, jak přejít do druhého světa. Samozřejmě, že Q-brána je opatřena mnohými ochrannými kouzly, ale není vyloučeno, že by se je s pomocí zlých sil nepodařilo překonat. Nakonec mi sám mocný Longbun pravil toto: „Pokud se nám podaří zlo překonat, za dva fatony se znovu brána otevře a ty nás budeš moci uvítat ve svém domě.“ Podotýkám k tomu jen toliko, že faton je zunnský měsíc, a že jich na rozdíl od nás mají osmnáct...“

Tady opět stránka končila. Nedokončené vyprávění rozrušilo její čtenáře natolik, že Viktor bouchl pěstí do stolu a Natálka vyskočila z křesla. Popošla k oknu, zuby zakousnuté do ukazováčku.

„Co to má všechno znamenat? Děsí mě to!“ rozhodila ruce a znovu se usadila. Viktor sklepl úplně zbytečně papíry, aby srovnal jejich hrany. S předstíranou ležérností se podíval na dívku.

„Jdem to dočíst,“ a sáhl po posledním listu a podal jí ho. Zdálo se, že to budou mít přečteno mrknutím oka, neboť obsahoval jen pár řádek.

Píše se rok 1501, uplynuly již čtyři měsíce od poslední návštěvy mých přátel ze Země Zunn. Q-brána se neotevírá. Mám strach, co se s nimi stalo a co bude dál. Končím své vyprávění, poněvadž není o čem psát, když mou předlohou byly příběhy ze ztracené země, Země Zunn. Jsem nemocen a bojím se, že se příchodu Rabena Longbuna ani mého přítele Sativika nedočkám.

Odkazuji tuto kroniku všem moudrým příštích věků

Bernard Avolon

Natálii ztěžkla s posledním odkazem ruka a list jí vyklouzl z prstů. Svezl se lehounce pod stůl a dívka se bleskurychle sehnula za ním, aby jej sebrala ze země. Viktor seděl v křesle a nepřítomně hleděl na velkou lípu před oknem. Až po chvíli mu došlo, že kamarádka je pořád pod stolem.

„Co tam děl...?“ poslední slovo mu zamrzlo na rtech. Spodní strana stolu byla pomalována obrázky zvířat. Těch známých i zcela neuvěřitelných. Natálčin pohled ulpěl na velké modré kočce.

„Podívej, ta byla na tom obrázku,“ natahovala prstík k obrázku zvířete. Jen bezděky se dotkla kamínku, který měla šelma místo oka. Zdálo se jí, jako by ho malounko zatlačila dovnitř, ale to byly zajisté jen iluze způsobené četbou stránek Ztracené kroniky. Viktor se narovnal a protáhl si ztuhlá záda, zívnout si už ale nestihl, protože jeho pozornost přitáhl rozzářený stůl. To, co dřív vypadalo jako mramorování, dostalo obrysy a tvar a před užaslým chlapcem se rozzářila mapa bájného světa.

„Polez ven! Dělej!“ křikl pod stůl. Dívka se leknutím důkladně práskla do hlavy, až se jí dělaly mžitky před očima. Viktorův hlas byl však příliš naléhavý, aby mu vynadala za nemístný žert.

„No... páááni!“ vydechla překvapeně, když na stole spatřila jezera a hrady ukryté v lesích. Kouzelnou zemí protékala řeka, lemovaly ji svahy kopců a v pravém dolním rohu se dokonce ukazovalo moře. Ještě něco je oba zaujalo. Ke každé straně stolu směřovaly maličké červené šipečky. Čtyři strany, čtyři šipky.

„Co to má znamenat?“ neváhala Natálka a sáhla na ni nataženým ukazováčkem.

„Ne...“ chtěl ji zadržet Viktor.

V tom okamžiku se obraz mapy začal posouvat určeným směrem a odkrývat to, co ještě neviděli. Zastavil se, až když polovina známého světa zmizela z plochy.

„Tééda, to je jak počítačová hra. Můžeš si jít, kam chceš, jen tu chybí hráč a protihráč,“ uznale pokýval Viktor hlavou a dotkl se šipky, která mu byla nejblíž. Mapa teď odkryla velký lán lesa a polozbořený hrad s kruhovým půdorysem.

„Je to mapa Země Zunn,“ zašeptala dívka.

„Jaks na to přišla?“ nakrčil chlapec čelo.

„Lesy, hrady, vesnice – teď jsme o tom četli, Viktore. Hrad uprostřed Lesa vichrů, zlý čaroděj a králové.“

„Četli jsme jen o dvou,“ pokrčil Viktor rameny.

„Ale no tak, našli jen pár listů, nevíš kolik je v té zemi králů.“

„Asi... asi budeš mít pravdu,“ ozval se teprve po chvíli Viktor, když si předtím pomocí šipeček několikrát posunul obraz na mapě.

„A taky je pod stolem obrázek té modré kočky, co byla na tom listu,“ prosazovala Natálie své argumenty.

„Tak! Kroniku jsme viděli, ale myslím, že jsem z toho ještě popletenější než předtím. Teď tady máme ještě začarovaný stůl. Ví o tom knihovnice? Na co nám to vlastně bude? Na zemětřesení za dalších pět set let se mi teda nechce čekat, abych čučel jak blázen minutu do nějakého zeleného mraku. Co z toho?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Země Zunn 1.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.