KULHAVÁ MADONA

Rostislav Cabák

Tribun EU

2013

Děj i postavy tohoto příběhu jsou smyšlené.

© Rostislav Cabák, 2013

This edition © Tribun EU, 2013

Obsah

PROLOG

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

PROLOG

Pod tmavě fialovými mraky se krčilo sytě oranžové slunce a ostřilo křivky bez sebemenšího oparu. První veliké kapky deště pleskly na přední okno a zatím slabé zadunění hromu nenahánělo vůbec strach. Po šesti napjatých letech se chystala obyčejná bouřka.

Rozbitá, ale stále sjízdná komunikace, vedla černou tatru z roku 1936 zpustlou a prázdnou krajinou se stopami válečných událostí, projíždějící automobil sotva rušil smutnou strnulost projížděných obcí. Pomalu vjeli do Bánova, předměstí Albrechtic, vzápětí již v záři slabých reflektorů vyvstaly kontury náměstí, některé domy s omlácenými omítkami a narychlo zatlučenými okny dokreslovaly ještě divokou atmosféru konce války.

Za budovou radnice zahnuli doleva a šplhali do strmého kopce kolem strojíren a uhelných skladů. Děravý asfalt vystřídala staletá dlažba, na níž svítila pouze jedna pouliční lampa s omláceným kandelábrem, její mdlé světlo se rozstříklo po mokrých kostkách na spoustu malých odražených hvězd.

Řidič citlivě přeřadil na jedničku a černý vůz sjel ještě před nádražím na odbočku ke Korytanům, vůni mokrého prachu na dlažbě vystřídala vůně mokré trávy a hlíny ze zarostlých luk a neobdělaných polí.

Zesílil déšť i burácení hromu, blesky na obloze vytvářely roztodivné obrazce a znesnadňovaly jízdu na této asi padesátimetrové zkratce vyježděným úvozem k silnici ze Skalic do Korytan, která se někde v temnu před kapotou prudce stáčí do lesa.

Jeden malý stěrač se zbytečně míhal v sílícím dešti a tatra se houpala pomalu a opatrně kupředu, až blesk vlevo ozářil horizont s malou kaplí. Tmavý kříž na její střeše jasně kontrastoval proti oslnivé obloze, aby se vzápětí země rozechvěla v mohutném ohlušujícím úderu a vše se okamžitě propadlo do naprosté tmy.

Po dalším silném záblesku a souběžném zadunění hromu řidič na okamžik ztratil kontrolu a vyjel do trávy, smáčené vodou, zadní kola se protočila naprázdno a táhla vůz do přetáčivého smyku.

Věděl, že nesmí zastavit, rychle, ale s citem točil volantem, aby srovnal vůz. Kdyby zapadl, sám by se osud nedostal. Světlomety stačily osvětlit pouze slabý pruh před kapotou, nebylo snadné najít vyjeté koleje, a automobil neustále tancoval sem a tam.

Přímo v té chvíli znovu popraskala obloha a tentokrát přímo před čelním sklem tatry vystoupil ze tmy znova kopec před Skalicemi a osamělá kaple zahrozila na otřásající se zemi.

Naštěstí se pření kola již téměř dotýkala komunikace, dvě bludičky nad předními blatníky osvětlily štěrkem provizorně vyspravený asfalt a po chvíli se konečně podařilo vyhrabat se z napité trávy na pevnější podklad.

Zastavil a sáhl pod sedadlo, vytáhl láhev nekvalitního alkoholu a zhluboka se napil, dal do úst cigaretu a při jejím zapálení opět uviděl rozstřiženou oblohu, avšak stál čelem ke vsi, z níž mezi řídkými stromy vystupovaly kontury prvních domů, po pravé ruce veliký statek a přilehlé budovy.

Znovu zapálil špatně hořící cigaretu a zvolna se rozjel, dál, do vsi, respektive její menší části. Za několika budovami byla obec přerušena údolím, měnícím se v lese ve strmou rokli, aby po necelém kilometru opět pokračovala, úzká cesta z údolí vedla přímo ke kostelu, jehož věž byla vidět až z Albrechtického nádraží.

Zastavil za předposledním domem před údolím. Poslední byla hájovna, dřevěnice, trčící jedním rohem téměř nad hlubokou roklí, za níž se rozprostíral hustý, téměř neproniknutelný prales. Jenom hajný a jeho žena a teď už i on věděli, kudy se dá bezpečně projít. Věděl to od ní a za ní také přijel.

Bylo jasné, že v bouřce nebude snadné promluvit s Marií, všichni budou uvnitř a pravděpodobně v jedné místnosti, navíc bylo nutné schovat auto. K tomuto účelu si vybral rozložitý kaštan, kam zacouval a vypnul motor. Chvíli seděl a znovu upil z láhve, zapálil si další cigaretu a rychle vběhl do deště. Prosmýkl se pod kaštanem a schoval se pod stříškou kůlny, která stála blízko vchodu do domu, vzápětí toho však litoval. Zanadával a přikrčil se ke stěně z fošen, protože v nedalekém kotci začal štěkat pes. Představa, že by ho tady našel hajný, mu naháněla strach.

Naštěstí vyšla Marie.

„Brite, lehni!“ otočila se směrem dovnitř. „Já nevím, asi se bojí bouřky, nebo co, podívám se tam,“ křikla směrem dovnitř, lehce zavřela dveře a v dlouhém plášti a gumákách sešla opatrně ze schodů.

„Marie!“ zavolal zpoza kůlny a mírně se vysunul na déšť.

„Zbláznil ses? V tomhle počasí a tady, co když nás uvidí,“ nervózně přišla blíž, a navzdory tomu, co říkala, se nechala obejmout. „Jsi blázen, víš to?“

„Vím, jenom kvůli tobě,“ snažil se vlichotit jako mnohokrát předtím.

„To už jsi taky říkal kdekteré, co bych s tebou dělala, stejně nic nemáš,“ dobírala si ho naoko, ale stále v objetí.

„Prodal jsem dva obrazy, jsem za vodou, můžu tě klidně unést,“ opět balamutil, ale ona to ráda poslouchala. „Něco pro tebe mám.“

„A co, ukaž mi to,“ začala ho nedočkavě šacovat.

„Mám to tam v autě, tady bych všechno promočil,“ ukázal mnohoznačně rukou ke kaštanu.

„Neblázni, tak daleko nemůžu, bude to nápadné, musím hned zpátky,“ vymlouvala se, ale to už ji táhl ke stromu.

Otevřel dvířka a něco vytahoval od zadního sedadla, v matném světle příruční baterky ukázal balíček v dlani, avšak když jej podával Marii, začal se v dešti mačkat napitý obal z kartonu.

„Jejda, už je to mokré!“ zvolala Marie a nasedla na sedadlo spolujezdce. Opatrně odlepovala karton, když další blesk přetrhnul oblohu na dvě části. Marie rozbalila krabičku a vytáhla zlatý náhrdelník s prázdnou podobenkou.

„Ten je krásný, to je po Němcích, viď?“

„Prostě jsem ho sehnal. Teď, když mám peníze, můžeme mít všechno,“ dodal a začal jí rozepínat blůzu, nebránila se, zapřela se šikmo do sedadla jako už mnohokrát. Nedbaje bouřky, setrvali delší dobu za zamlženými okny vozu.

Marie otřela skla šátkem a snažila se v záblescích přečíst ciferník hodinek, když blesk osvětlil těsně u okna nějaký obličej.

Vykřikla.

To už se oba zděšeně dívali do nehezké tváře s nepřítomným výrazem ve zlých očích.

„Bože můj, on se na nás díval!“ štkala zděšeně a zakrývala si obličej mokrým šátkem.

„Zavezu tě před hájovnu, a jak budeš uvnitř, tak si to s ním vyřídím,“ křičel, to už motor tatry poslušně chytil a vyrazili dopředu. „Ty svině, já jsem tě poznal!“ křičel z okna na muže v nepromokavém plášti, který se ještě šklebil u rozložitého kaštanu.

Šklebil se ještě v okamžiku, kdy vytáhl německou pistoli ráže 9 mm parabellum a s tichými slovy „Tak svině, říkáš…“ dvakrát stiskl spoušť směrem k zádům automobilu.

Tatra se spolehlivě rozjela a se zařazenou dvojkou spěchala k bráně hájovny, avšak nezastavila, jak měla. Když se po druhém výstřelu tělo řidiče těžce opřelo o dřevěný volant, vůz se mírně srovnal, takže těsně minuli sloup u brány. Marie se snažila otočit volantem, ale pod tíhou těla to nešlo, jelikož o řízení auta neměla potuchy, tahala za všechny možné páky, aby jej zastavila.

V tu chvíli však již zdolali kamenný obrubník, oddělující silnici ke kostelu od rokle po pravé straně, a když ji konečně napadlo vyskočit z vozu, udělali první kotrmelec, po něm pak ještě několik.

Bouřka zvolna doznívala, hajný se sháněl po své ženě a jejich dcera Maruška plakala, mezitím však muž v plášti odešel stejným směrem jako automobil. Zastavil se na okraji rokle a poté krkolomně sestoupil k vraku. Žena s nepřirozeně zakloněnou hlavou byla bezpečně mrtvá, na krku řidiče nahmatal ještě slabý tep. Nebylo sice pravděpodobné, že by přežil, ale znali se a věděl, že by bylo bezpečnější, kdyby ho tady nikdo neviděl.

Po delší době konečně povolily dveře od vozu, muž vyprostil z dlaně ženy zlatý řetízek, věděl, komu se bude hodit. Ještě asi dvacet minut se lopotil u vraku tatry, než konečně zmizel. Prudký a vytrvalý déšť zahladil většinu stop a dál smáčel Korytany i s roklí, do níž po zarostlých stráních stékaly proudy vody a unášely s sebou bahno, trsy trávy a ulámané větve stromů.

Než se počasí uklidnilo, bylo těžké rozpoznat dole pod cestou havarovaný automobil, vklíněný mezi nízké stromy a zastříkaný blátem až po zlomenou střechu. Vypáčenými dveřmi natekla dovnitř špinavá voda, na jejíž hladině plavala nedopitá láhev vodky jako nepovedené poselství.

1.

Ostrý hvizd píšťalky výpravčího přetrhl standardní směs technických zvuků s hlasy cestujících a vzápětí zcela zanikl v bouchání pneumaticky zavíraných dveří vagonů. Jan Polesný stál u otevřeného okna vagonu za lokomotivou, a proto slyšel i hluboké zahučení elektromotorů, jež s cuknutím uvedly rychlíkovou soupravu do pohybu. Pomalu se sunuli kolem nástupiště, zástupy mizely v podchodech, další vycházely, fronty u stánků s občerstvením překážely spěchajícímu davu a do toho rozhlas chraplavě oznamoval odjezdy vlaků v několika jazycích.

Na výjezdu z haly slunce zlatilo nekonečné kolejnice a potom i orezlý plášť lokomotivy. Vlak vyjel z nádraží, mírně zrychlil a přejel několik výhybek v kolejišti.

Jan chvíli postál u otevřeného okna, ale vzápětí byl donucen je zavřít. Byl březen a postarší paní si stěžovala na průvan. Musel se tedy spokojit s pohledem přes mlžně špinavé sklo, kde jen v obrysech rozeznával kontury katedrály a široké řeky v údolí. O něco rychleji se vlak prosmýkl přes okrajové čtvrtě a naplno se rozjel volnou krajinou.

Jan tady bydlel poměrně dlouho, ale pohled na město z ujíždějícího vlaku ho stále fascinoval. I když měl po ruce vždy něco na čtení, nečetl, celou cestu se vydržel dívat z okna.

Hezká tmavovlasá průvodčí s unaveným pohledem si tiše řekla o lístek a Jan ochotně zašmátral v náprsní kapse.

„Prosím, mám jenom jeden,“ usmál se na ni a ona překvapeně vzhlédla.

„Proč byste jich měl mít víc?“ zeptala se již se zájmem.

„Protože byste se tady musela chvíli zdržet,“ smál se Jan.

„A vy byste chtěl? No to se mi ještě nestalo, jste milý. Musím až na konec soupravy a zase zpátky, přijdu se na vás podívat.“

„Určitě, budu na vás čekat a nikoho nepustím sednout,“ průvodčí se už vesele přidržovala dalšího opěradla a volala obligátní: „Jízdenky prosím.“

Za okny se střídala rozbahněná pole a louky s městy a vesnicemi. Stále živá scéna uklidňovala, přesto však nestačila zcela potlačit nepříjemnou pachuť ze včerejší hádky s přítelkyní. Nebyla ráda, že odjížděl tak daleko a často, těšila se na víkend a vadilo jí, že bude sama. Jan se naopak nemohl dočkat, až se hlavní město vzdálí za špinavým oknem vlaku a přiblíží se nehezká vesnice, kde „chcípl pes“, tak se o ní vyjádřila Kamila, když ji minulý měsíc přemluvil, aby jela taky. Poutala ho stará chalupa (nepříliš pěkná), kterou dostal loni po dědečkově smrti (nikdo jiný ji totiž nechtěl), rozuměl si s místními lidmi, začal chodit do místní hospody U Kaštanu a našel si kamarády. Kamila nazývala jeho dům „plesnivou zbořeninou“.

Narodila se a vyrůstala v hlavním městě, na sídlišti v Praze, tento byt jí zůstal a nyní v něm s Honzou bydleli. Život na vesnici si neuměla a zřejmě ani nechtěla představovat. Jan se do Prahy přistěhoval s rodiči, když mu bylo dvanáct let a vyrůstal vcelku spokojeně, jiný život ho nelákal. Poslední dobou však jakoby si uvědomil spoustu zbytečností městského života a seznal, že je nepotřebuje. Stále častěji utíkal na venkov. Vadily mu neustálé spory sousedů v jejich domě (důchodci zřejmě zapomněli, že také měli děti, a vyžadovali naprostý klid, pochopitelně nedosažitelný, a z toho důvodu se hádali s mladými rodiči hlučných dětí), zbytečné aktivity v zaměstnání, přeplněná doprava a plno dalších malých nepříjemností jinak příjemného a bezstarostného pražského bydlení.

Žírná středočeská krajina připomínala placku a byla tak naprosto nepodobná krajině kolem Korytan a Skalic. Její řídké lesíky podél potoků ostře oponovaly hustým smrčinám a bukům v ostrém převýšení pohraničních hor. Cesta na hřeben byla namáhavá, avšak svou syrovostí mnohým bližší než procházka městským parkem.

S Kamilou chodili třikrát týdně na večeři – v úterý, v pátek a v sobotu. V pondělí a ve čtvrtek měla Kamila kondiční cvičení a ve středu výuku angličtiny, Honza měl tedy dost času pro sebe, plánoval své aktivity podle tohoto dohodnutého plánu a nijak mu to nevadilo. Až po třetím návratu z chalupy ve Skalicích si uvědomil, že se dá žít i jinak.

Ve Skalicích bylo jednoduše potřeba odházet sníh, posekat trávu, nařezat dřevo a vypít pivo se sousedem, večer se chodilo do jediné hospody U Kaštanu, všichni se znali, takže jak kdo přišel, tak si sedl a bylo to.

„Tak co, uhájil jste mi místo?“ usmála se za ním průvodčí a sedla si naproti Honzovi.

„Uhájil, čekal jsem na vás, už jsem myslel, že jste na mě zapomněla,“ lhal vesele.

„Kam vlastně jedete?“

„Do Benešova, tam musím přestoupit na Albrechtice a potom do Skalic. Přece jsem vám ukazoval lístek.“

„Myslíte, že si to všechno můžu zapamatovat? A ty Skalice, to mi nic neříká, to bude nějaká lokální trať a nebude mít přípoj.“

„To nebude, budu muset nějaký ten kilometr pěšky přes pole.“

„No teda, venku je pěkná zima a fouká prašan, pěkně zmrznete.“

„Ledaže byste si mě nechala tady v teploučku.“

„Kdepak, já jedu domů do Ostravy, čeká mě manžel a dvě děti,“ zasmála se průvodčí. „To bych za vás pěkně dostala.“

„Tak vidíte, budu muset do vánice a než zmrznu, budu na vás myslet.“

„Ale nepovídejte, že tam nemáte nikoho, abyste musel myslet zrovna na mě.“

„Tam ne, nechal jsem ji v Praze.“

„Tak se tam zase vrátíte, ne?“

„Určitě, prokoukla jste mě.“

„Co budete v těch Skalicích vlastně dělat, že jsem tak drze zvědavá?“

„Zdědil jsem chalupu po dědovi, tak se ji snažím opravit.“

„To máte teda daleko, a co v Praze?“

„Dělám trochu přes počítače a bydlím se slečnou na sídlišti.“

„A proč jste ji nevzal s sebou?“

„Nechtěla, vesnici nerada.“

„A vy rád, to bude těžké rozhodování, co?“

„To jo, už teď se kvůli tomu hádáme.“

„To vám nezávidím, musíte vydržet. No nic, budu muset jít, tak si to užijte a zase někdy, až pojedete zachraňovat venkov.“

„Mějte se hezky, nashle,“ řekl Honza už jejím zádům, ještě se ohlédla a mávla, pak otevřela zasouvací dveře a vyšla z vagonu.

Podmračená dvouproudová lokomotiva, tou dobou nejrychlejší na českých tratích, rozrážela svým skoseným čelem ještě chladný březnový vzduch nad kolejemi a občas ji šlehl nápor prašanu, unášeného větrem. Za okny se rychle stmívalo a přiblížil se přestup v Benešově.

Za necelou hodinu vlak se skřípěním zastavil, Jan vystoupil, a protože přípoj na motorák do Albrechtic stál hned vedle, počkal chvíli na zasněženém peroně. Hledal očima průvodčí, našel ji za lokomotivou a zamával, to už hvízdala píšťalkou, a zavolal „Ahój“.

Možná mu odpověděla, ale v rachotu rozjíždějícího se rychlíku a řvoucího motorového vlaku stejně nic neslyšel. Našel si místo u okna, zbytečně, byla tma a jel pouze dvě stanice, ale to už supěli do Albrechtic.

2.

Vlak zastavil přesně ve dvě hodiny a dvanáct minut na albrechtickém nádraží a vzápětí se opět rozjel, rozvířil načerveno obarvené vločky prašanu u zadních lamp, načež zmizel za stěnou temného lesa. Čekárna a vůbec všechny vstupy do budovy byly zamčené, nikde nikdo a celé tělo zkřehlé nečekanou zimou a únavou.

Nezbylo než se vydat nepohodou pěšky do Skalic. Po silnici to je asi šest kilometrů a přes pole tři, hned za zdí nádraží se jde rovnou úvozem na polní cestu.

Ze začátku je nízký břeh a vítr tolik nefouká, tudy se šlo docela dobře, ale asi po kilometru se vychází na pole a z obou stran návěje poskládané do vrás, téměř se nedaly projít. V Praze sníh dávno nebyl a tady to vypadalo jako o Vánocích. Dál už cesta není, spíš vyjeté koleje v poli. I pod sněhem bylo znát, kudy vedou, možná to věděl i vítr, který všechno ostatní zafoukal, a tady uprostřed zanechal trsy zmrzlé trávy.

Zdánlivě pustá krajina však poněkud klame, jelikož za tímto polem a lesem téměř na horizontu (v něm je ukryto několik rozvalených budov již neobývané části vesnice Korytany) vede dálnice, avšak sem kupodivu vůbec nedoléhá hluk projíždějících automobilů a zase naopak, v lesíku končí závěje a na dálnici sníh už nefouká. Je tedy blízko, a přitom zcela oddělena od života místních obyvatel, kterým zároveň umožňuje rychlé spojení.

Vánice začínala zesilovat a sníh štípal do obličeje, nepomohla ani čepice naražená skoro na oči a šála omotaná kolem úst. Jan se snažil hýbat zkřehlými prsty, aby rozproudil krev, a rozhodl se na chvíli schovat před větrem v rozvalinách starého statku, když se cesta přiblížila k nedalekému lesíku. Vyšel z vyšlapaných kolejí a brodil se suchým sypkým sněhem k pokrouceným stromům, za nimi prosvítaly zbytky cihlových zdí, musel dávat pozor, aby do něčeho nešlápl. U stěn ležely hromady stavebního materiálu smíšené s komunálním odpadem, navezeným obyvateli okolních obcí.

Pod nohama zachrastilo několik větších střepů, mezi nimi se něco zalesklo a Honza sebral ze země kapesní nůž, větší zavírák s kovovou, třikrát provrtanou rukojetí, asi to byl nerez, a pěkně těžký, schoval ho pod bundu.

Ve zbořeništi nebylo o moc lépe než venku, ale alespoň tolik nefoukalo, dokonce v rohu stála stará pec, z jedné strany měla vypadané kachle, ale ještě držela pohromadě. Jan na ni usednul a třel si šálou zmrzlý obličej. Trochu to pomohlo, ale začínaly mu mrznout prsty na nohou, hýbal s nimi, avšak zbytečně, musel vstát a jít. Slezl z pece dolů a zkoumal spíš po hmatu, zda lze vylézt druhou stranou, aby se nemusel vracet zpátky. V jedné zdi to vypadalo na dveře, nebo aspoň proražený otvor, vešel tam a najednou ucítil teplo.

Zřejmě to byl vchod do sklepa, v mihotavém světle posledních zápalek se zaleskly v kameni tesané zdi a několik vyšlapaných schodů scházelo dolů. Mohla tam být voda, nebo kdo ví, co ještě. Naštěstí tady, v jakési předsíňce, bylo výrazně tepleji a teplo jako by zespoda přímo vycházelo. Prostor byl cítit hlínou, vlhkem a zatuchlinou.

Jan si dřepl a opřel záda o stěnu. Snažil se zahřát a při tom zřejmě usnul, probudil se s mravenčením v obou nohách. Lezl po čtyřech z díry ven, až nahmatal navátý sníh, kterým si otřel obličej. Sněžit mezitím přestalo, vítr se uklidnil a tichou nocí vyplul na oblohu měsíc. Osvětlil zbořeniště s torzy bezlistých stromů, iluze pustiny byla dokonalá.

V úplném tichu mrazivého bezvětří najednou bylo slyšet každý krok, střepy a zbytky tašek praskaly pod nohama a prach z drolících se cihel padal po zasněžených stěnách. Spolu s mrazem vnikal pod bundu nepříjemný pocit, jako při procházce nočním hřbitovem. Honza, i když si to nechtěl přiznat, se začal bát, rychlým krokem prošel sutinami nazpátek a vyvrávoral navátým sněhem dál na polní cestu.

Na blízkém návrší se zastavil u rozbité kapličky s nedávno opraveným křížem a zadíval se zpátky. Kříž se v bledém měsíčním světle protáhl a jako prst namířil na zbytky budov, jakoby pro výstrahu. Celé zbořeniště vypadalo najednou klidné, avšak i smířené a mrtvé.

Jan se dál bořil do sněhu, namáhavě zvedal unavené nohy v návějích a začínalo mu být horko. Myslel střídavě na Kamilu, na průvodčí, na bývalku Markétu a na to, že až přijde do chalupy, bude v ní zima téměř jako venku a bude muset zatopit. Kdo ví, kdy půjde spát a jestli zítra vůbec něco udělá.

Kamila měla pravdu. Nechal se zlákat příjemným pražským počasím, se sněhem nepočítal a myslel, že zapojí vodu v kuchyni a bojler. Zatímco nadával a proklínal cestu s počasím, došel k družstevní stodole na kraji obce a zkratkou přes pole k zavátým zadním vrátkům své chlupy. Než by obešel dům, raději je přelezl, prošlapal chodník ke dveřím a konečně shodil batoh ve vymrzlé chodbě. Oklepal boty, ale nevyzul se, došel k peci, vedle níž vždy nechával proschnout dřevo, a zapálil třísky novinami.

Oheň zapraskal, pak chvíli vzdoroval, ale nakonec se poslušně rozhořel. Hodinky ukazovaly něco po šesté, obloha začínala blednout a únava se přihlásila v plné síle. Myšlenky na postel v pokoji se musel vzdát, skočil na půdu pro rozkládací lehátko a spacák, postavil ho co nejblíže ke kamnům, vyzul boty, svlékl bundu a vlezl do spacáku.

Okamžitě usnul.

3.

Kamila přijela z práce, odemkla prázdný byt, naházela věci jen tak na podlahu, stejně se i svlékla a napustila vanu, do níž přidala pěnu s vůní bylin. Chvíli jen tak ležela se zavřenýma očima v horké vodě, ale dlouho ji to nebavilo. Byla totiž sama a nepřestávala na to myslet.

Nechápala, proč Jan zase odjel na svou chalupu a nezůstal raději doma, mohli přece někam zajít, přes týden se stále míjejí a ona se vždycky těší na pátek, až zalehnou a nebudou muset vstávat. Žili spolu téměř dva roky, měli hezký vztah. Když byli spolu, rádi se procházeli, občas zašli na večeři, navštěvovali společné známé.

Dívala se na sebe do zrcadla. Zezačátku totiž přemýšlela i o tom, zda si Honza ve Skalicích někoho nenarazil, ale později tuto možnost téměř vyloučila. Prostředí i ženy, které potkala, jí nepřipadaly jako silná konkurence. Kamila byla skutečně velice hezká, blondýna, vysoká akorát, se souměrným tělem a uměla se nosit. Dělala to tak celý život, nikdy nechtěla být nikým jiným než krásnou blondýnkou a bylo to znát. Nikdy také nechtěla být, ani nebyla, přelétavá, Honzu měla ráda a chtěla s ním rodinu.

Jan však zdědil chalupu a najednou se změnil, začali se proto hádat. Na poslední návštěvě u kamarádky měl zase řeči o tom, že jejich práce je k ničemu a zcela zbytečná.

Nikdo jeho výkladem nebyl nadšen a Kamila se mu snažila naznačit (napřed jemně, potom kopancem do nohy), aby toho nechal, ale on si klidně dál vykládal a filozoficky rozebíral problém státních zakázek, jež stejně nemohl ovlivnit, a nikdo z přítomných jeho názor zrovna nesdílel. Návštěva proto vyzněla poněkud rozpačitě a doma se opět hádali.

V poslední době se začal i jinak oblékat, odmítal si brát sako a kravatu a promenádoval se ve vytahaném tričku. Byl za to kritizován na poradě, ale tvářil se, že je mu to jedno.

Kamila byla nešťastná, viděla ho za oknem hospody Na Růžku, seděl u stolu s muži v montérkách, hlasitě na sebe pokřikovali a pili jedno pivo za druhým.

V listopadu s ním jela na chalupu, nechala se zlákat jeho vyprávěním, ale vůbec se jí tam nelíbilo. Po dlouhé cestě vlakem museli ještě přejít přes nekonečné pole, aby pak v zatuchlé staré chalupě půl dne topili, větrali a večer šli na pivo do místní hospody, jejíž osádka byla velmi podobná té z Růžku v jejich ulici v Praze.

Taky ho prý viděla známá s jeho bývalou přítelkyní Markétou, poněkud ležérní a hloupou prodavačkou v potravinách. Kamila ji nesnášela a kvůli ní přestala chodit do samoobsluhy na sídlišti, Markéta byla smyslně hezká tmavovláska, a tak neměla o muže nouzi. Neustále se kolem ní někdo motal, a když zrovna prodávala, stačilo, aby se usmála, a měla tržbu. Ženy na ni žárlily a Kamila nebyla výjimkou.

Kamila vystoupila z vany, pečlivě se vysušila a namalovala, upravila vlasy a odplula do kuchyně. Při zdravé večeři (salát z kuřete a zeleniny bez dresinku) a bylinkovém čaji zapnula televizi a projela zprávy (tohle Honza taky často kritizoval a neustále všechno komentoval, takže nakonec vůbec nevěděla, o čem to bylo).

Se zaujetím sledovala obrazovku, kde postarší hnědovláska stručně četla, co se dnes stalo. Nejdůležitější výpady ve vládě a v poslanecké sněmovně patřičně zdůrazní, dopad těchto kroků na obyvatelstvo naopak zamlčí, to aby se udržela loajálnost a také skutečnost, že za několik dní budou tyto události pojaty zcela jinak. Hrdina se stane padouchem a padouch hrdinou, hrdinové vždy stojí na správné straně v boji s korupcí, dokud si ovšem nenaplní švýcarské váčky až po okraj a pro svoji nepozornost budou vyměněni za jiné, hladové a tím více žádoucí.

Kamila nepočká na sport, ale přepne na další program, kde uslyší úplně to samé, jen s hudebním doprovodem, zvláště špatné správy s tklivou melodií, o pozornost se zde postará mladá moderátorka s výrazným poprsím spolu s atraktivním kolegou. Divák je stimulován a ubíjen jako nevolník v gotické katedrále, každá informace má svou cenu a je třeba ji dokonale využít. Jen takový občan se správně zachová v nadcházejícím volebním období, i proto je třeba neúnavně bojovat s již neexistujícím socialismem, avšak stejně důkladně třeba přehlížet ztráty v hospodaření nynější vlády.

Nakonec budou třetí zprávy, stejné jako dvoje předchozí. Kamila opět neodolá.

U posledního zpravodajství (opět stejného jako předchozí), zavolala kamarádce a zeptala se, kde bude čekat, domluvily se už v práci, že si večer udělají dámskou jízdu.

4.

Petra Sladká naložila poslední krabici, v ní nejdůležitější náklad – Honzíkovy hračky, samozřejmě ne všechny, na to by potřebovala krabic hned několik. Nacpala ji na sedadlo spolujezdce, zavazadlový prostor i jedna polovina zadního sedadla byla již plná. Na druhé půlce byla Honzíkova sedačka, do které ho připoutala a do ruky mu dala míč, se kterým si házel, když nakládala krabice. Rozloučila se s babičkou, Honzík taky a za stálého mávání se škubavě rozjela, ubrala sytič a vyjela na hlavní silnici, z níž odbočila k restauraci Družba a dál na kopec směrem k Albrechticím. Kdyby nebyli plní, mohli vzít babičku, ale už se do auta nevlezla.

Letitá světle zelená Škoda 120, ještě na krátkou dobu společný majetek manželů Sladkých, namáhavě stoupala pod Hůrku a Petra se snažila odpovídat Honzíkovi na všechny možné otázky, i když jí slzy solily hezké rty, snažila se, aby Honzík nic nepoznal.

„Mami, my teď budeme bydlet u babičky v tom velkém domě?“

„Budeme, zlato, je tam hodně místa, u babičky Aničky v Albrechticích by to nešlo.“

„A jsou tam nějací kluci, se kterými si budeme hrát?“

„Určitě, jeden se jmenuje taky Honzík a bydlí hned v tom velkém kopci, jak se jede nahoru k babičce,“ snažila se Petra Honzíka navnadit, byl ještě malý a nikdy se nestěhoval.

„A co bude dělat táta?“

„To nevím.“

„On ti to neřekl?“ nepřestával Honzík týrat matku.

„Asi bude bydlet někde jinde.“

„Mami, ty brečíš?

„Ne, musím dávat pozor na cestu, abychom se nenabourali.“

„Já vím, tohle auto nemá airbagy, takže je hodně nebezpečné.“

„Ty jsi ale šikula, to jsem ani nevěděla,“ nenápadně si utírala oči, ale Honzík to stejně postřehl.

„I kdyby se táta vrátil, už si s ním nebudu hrát. Když nemá rád tebe, tak já ho taky nemám rád.“

Cesta jim ubíhala, Petra si vybavovala, kolikrát tudy spolu projeli, tenkrát ještě bylo všechno v pořádku. Bydleli v Albrechticích v pronajatém bytě a Petra byla na mateřské dovolené. Před dvěma lety nastoupila do zaměstnání, konečně se mělo vše zlepšit, nemuseli počítat každou korunu a koupili starý domek v Korytanech, kde měla Petra babičku.

Potom to začalo jít z kopce, Tonda se zapomínal na stavbě, ale nebyl tam sám, to na něm poznala, několikrát si domluvila hlídání pro Honzíka a jela za ním, ale nebyl tam. Dům stál stejně nevzhledný, jako když jej kupovali, a Tonda nikde. Snažila se s ním mluvit, zachránit vztah, hlavně kvůli Honzíkovi, ale on se zatvrdil a teď se soudili. O ten neopravený domek, memento krachu jejich vztahu, vzpínající své plesnivé stěny do polí.

Petra byla nervózní. Chystali se s Honzíkem bydlet u její babičky, se kterou se její rodiče příliš nestýkali, nevěděla proč, k Petře se však babička chovala vždy hezky a nabídla jí celé patro své secesní vily ve vesnici tak neobvyklé a impozantní. U rodičů zůstat nemohli, v malém bytě s nemocným otcem to prostě nešlo.

Stará škodovka z posledních sil zdolávala kopec, na jehož vrcholu se tyčila vila jako nedobytný hrad, postavený sem jaksi nepatřičně, za ní se rozprostíralo pole, rozbitá cesta k zemědělskému družstvu a hustý smíšený les.

5.

Honza ve spacáku nahmatal mobil a pokusil se zavolat Kamile. Slabé zavrčení a rychle hasnoucí zpráva o zcela vybité baterii mu veškerou snahu zhatily. Musel z tepla do studené místnosti, bylo jedenáct pryč a za oknem se opět proháněly vločky v divokém mumraji, nebe temně šedé a nedalo se nic dělat. Vybral popel, s popelníkem postál u zadních dveří, nakonec vzdal cestu závějí k popelnici a vysypal ho u vrat stodoly. Z kůlny, přístupné naštěstí z přístěnku, nanosil dřevo a rychle zatopil. Komín ještě zcela nevychladnul, a tak to šlo rychle, Honza naložil hromadu dřeva a ještě došel pro další.

V prohřívající se kuchyni vybalil z batohu nejnutnější věci, našel nabíječku a s již napojeným telefonem vytáčel Kamilu.

„No ahoj,“ řekla téměř neochotně do sluchátka, těšila se, až zavolá, ale ještě se na něj zlobila. Večer s kamarádkami moc nevyšel, byla utahaná a naštvaná.

„Měla jsi pravdu, tady je ještě hromada sněhu a strašná zima. Došel jsem až ráno z vlaku a spal u kamen ve spacáku.“

„Tys tam někde zapadl, žes došel tak pozdě?“

„Chtěl jsem se schovat ve zbořeništi, víš, tam nad cestou, hrozně foukalo a na chvíli jsem asi usnul. Byl jsem pak promrzlý a taky byly závěje.“

„Večer půjdeš do hospody?“ na hlase bylo znát, že mu příliš nevěří, zřejmě myslí, že byl přiopilý, kdo ví, s kým se zase ve vlaku družil.

„Ještě nevím, možná jo, tak se nezlob.“

„Hm, tak hlavně dojeď, ahoj.“

„Ahoj.“

Jan měl co dělat, aby nepraštil telefonem, ale byl služební, tak toho nechal a šel si dělat snídani. Prozíravě si přivezl rohlíky (ztvrdlé cestou v mrazu), štangli vysočiny a několik konzerv. Ze zásob v chalupě našel černý čaj, dal hrnec na kamna a ukrojil salám. Najednou měl radost.

Rozveseloval ho praskající oheň, hrnec s vodou na plotně, ztvrdlý chléb, to všechno se přece staletími opakuje a jen tak nezanikne. Starý rituál ho naplnil silou, kterou nemůže překonat žádné panelákové pohodlí, plovoucí podlahy a kuchyňská studia s výkonnými přístroji. Ta jednoduchost ho uchvátila, a tak setrval zbytek dopoledne v kuchyni, dívaje se z okna na zasněženou krajinu.

Představoval si život zde, v létě práci kolem domu, v zimě v zajetí sněhu, a ta představa kontrastovala s jeho dosavadním životem a pálila, protože to bylo možné. Uvědomoval si, že kdyby opravdu chtěl, mohl by se kdykoliv odstěhovat z Prahy. Otázka je, co by tady ve Skalicích dělal, a druhá otázka, co Kamila. Že by sem nechtěla, bylo celkem jisté, ale Honza ji měl rád.

Z přemýšlení byl náhle vyrušen zvukem přijíždějícího těžkého náklaďáku, pisklavý zvuk chladicích dmychadel s těžkým chodem dvanáctiválcového dieselu prozrazoval starou Tatru 148 s fekální nástavbou, která v rozjezdu překonávala zmrzlý kopec a právě přistávala vedle hospody. Tatra patřila Vodovodům a kanalizacím Albrechtice a za volantem seděl Ruda Sacher, spolužák z prvních let, ještě předtím, než se s rodiči stěhovali do Prahy. Jan se oděl do vaťáku a filcových bot, na hlavu nasadil kulicha a vyšel do neporušené závěje před chalupou.

„Nazdar Rudo, ty makáš i v sobotu?“

„Ahój, co ty tady až z metropole, mám pohotovost a v Korytanech se v obchodě ucpal odpad. A když už jsem blízko, vytáhnu to tady hasičům, stejně bych to musel dělat hned v pondělí. Přijdeš na pivko?“

„Jasně, že váháš, stejně nemám co dělat, chtěl jsem zapojit bojler, v Praze už je jaro, ale asi to nechám na příště, musel bych to pak vypouštět kvůli mrazu.“

„To víš, jsme přírodě blíž,“ zavtipkoval Ruda. „Nechceš jet po obědě se mnou? Stavím se u Tondy na baráku, něco tam spravuje, ale asi na tom bude spíš nějak jako ty. Potom hodíme tatru do Albrechtic, mám tam trabanta.“

„Tak jo, aspoň pokecáme, v kolik jedeš?“

„Já nevím, tak za hodinku, možná hodinku a půl. Stavím se pro tebe. Tak čau.“ Ruda odcházel ve vatovaných montérkách a ušance, jako ruský tankista, ale dobrosrdečný a spokojený tam, kde je, s prací, s bydlením, s rodinou, jistě neměl na rozhazování, ale proč vlastně. I bez toho byl šťastný a dělal něco, co je opravdu potřeba.

Jan byl přece původně taky vodař, mohl by opravdu takhle tady žít? Asi ano, ta myšlenka byla opět tady.

Chalupářský guláš přímo z konzervy docela ušel, pivo nebylo, a tak na žízeň zbyl opět všudypřítomný čaj.

K Rudovi v montérkách tak přibyl další vatovaný sněhulák, sice bez emblému na kabátu, ale i tak jim to spolu slušelo, připomínali známou dvojici z večerníčků, i když možná byli o něco šikovnější.

Tatra chytla napoprvé a vypustila z komína nad kabinou černý oblak, se zařazenou rychlostí pomalu sjížděla z kopce a zamířila do Korytan. K tomu bylo nutné sjet pod úroveň dálnice a podjet mezi pilíři monumentálního železobetonového mostu, na protějším břehu hyzdily krajinu zbytky domů, patřící ke vsi, možná že některé měly i majitele, avšak nikdo o ně dlouho nejevil zájem. Svou polohou byly naprosto neprodejné, a tudíž pomalu skomíraly a rozpadaly se, čekaly jen, až je milosrdný zub času pohřbí nadobro.

„Hele, Rudo, já v tom statku nahoře usnul, když jsem šel v noci z vlaku.“

„Nekecej, tam se přece spát nedá, a navíc to je přece Lapač, tam bych teda v noci nevlezl.“

„Byla mi hrozná zima, chtěl jsem se schovat před větrem.“

„A pomohlo to?“

„Člověče jo, v jednom místě je něco jako sklep, nebo spíš vchod do něj, a tam bylo tepleji, možná tam vůbec nemrzlo. Dřepl jsem si na zem a asi usnul, probudil jsem se málem s křivicí.“

„Fuj, to jsi hrdina, víš, co se o Lapači vyprávělo?“

„To vím úplně přesně, je to tady taková rarita opředená pověstmi vesměs o tom, že tam bydleli zlí lidé, kteří mordovali počestné pocestné, taky je přitom okrádali a mrtvoly házeli do sklepa.“

„Třeba zrovna do toho, kde jsi spal.“

„Tys mě teda potěšil. Ale víš, že možná jo, podívej, co jsem tam našel.“ Ruda se bokem od volantu podíval na nerezový nůž, vzal ho do ruky a potěžkal.

„Vypadá dobře, tyhle nože dělával ve fabrice právě Tonda, máš štěstí, můžeš se ho na to zeptat. Okopíroval to snad z televize, nebo co.“

„No jo, dole je i monogram, TS a číslo 3.“

„TS by mohl být Tonda Sladký, to číslo teda nevím, však nám to řekne.“

Vjeli do Korytan a zatočili zpátky, museli se kousek vrátit kvůli podjezdu, a u kostela odbočili doleva na polní cestu. Byla rozbitá a vedle ní se šklebila polorozpadlá chalupa, poslední před remízem a dálnicí. Cesta, po které jeli, vedla původně dál malým údolím k dnes opuštěným domům, o kterých již byla řeč. Dálnice však přeťala původní komunikaci a odřízla je od vesnice a znemožnila v nich bydlet.

Tatře, stavěné na horší silnice, tato vůbec nevadila, a tak naprosto spolehlivě dojela za chaloupku, otočila se na zasněženém poli a zastavila před domem, ze kterého vyšel Tonda ve špinavých montérkách.

„No nazdar, jdete si máknout?“ zavtipkoval, ale unavený pohled zpod bíle pocákaných vlasů ho usvědčoval ze lži. „Nejde mi to, neměl jsem to kupovat. Zatracená chalupa, měl jsem na odpoledne domluvenou akci, a jak jsem ráno zatopil, začaly hrozně kouřit kamna. Tak jsem vylezl na střechu, že protáhnu komín, a narazil přitom na starý sopouch, co se už nepoužívá, a asi mi tam popadalo pár cihel. Nemůžu to zprovoznit, tak topím přímotopem na elektriku, ale jak to blaflo, musím zamalovat stěnu. Tu vodu necháme na jindy, teď bych to nejraději podpálil.“

Nakonec byl rád i Ruda, přece jenom se mu v zimě nechtělo.

„Ty se máš, tak my pojedeme vrátit auto, potkal jsem Honzíka a vzal ho s sebou. To víš, už tě dlouho neviděl. Jo a taky jsme se chtěli zeptat na tenhle nůž, tyhle jsi ve fabrice frézoval, ne?“ hnedka spustil Ruda.

„Ukaž to sem“, řekl malíř a kominík v jedné osobě a vzal nůž Honzovi z ruky, „to je můj, no jasně, ten jsem si dělal pro sebe a pak ho ztratil, odkud to máte?“

„Našel jsem ho na Lapači, včera v noci, když jsem šel z vlaku přes pole.“

„Prosím tě, na Lapači, tam jsem nebyl snad od základky,“ podíval se tak nějak po očku na oba, jakoby je zkoušel.

„No fakt, šel jsem v noci do Skalic a byla vánice, tak jsem se chtěl schovat a tohle tam leželo na zemi. A Ruda říkal, žes to asi dělal.“

„Ty bláho, dělal jsem ho tak před dvěma lety, snad ho našli nějací kluci a tam ho asi ztratili, ne?“ povídal Tonda, díval se na Honzu, ten zase na Rudu, všichni věděli, že na Lapač zásadně nikdo nechodil a děti se tam bály. Možná nějací výrostci, nebo bezdomovci, i když v Korytanech asi sotva.

„Já vím, žes ho našel, ale tenhle je fakt můj, podívej, tady mám ještě monogram.“

„Tak si ho nech, je tvůj a já ho na nic nemám, leda tak jako památku na noc na Lapači,“ řekl Honza a všichni se rozchechtali.

„Co znamená to číslo?“ zeptal se zvědavý Ruda, pozoroval po očku Tondu, čekal, co z něj vypadne.

„Udělal jsem prostě víc typů, jednička byla krátká, tu jsem hned sešrotoval, dvojka se taky nepovedla, trojku vidíš tady a pak mi dali výpověď.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kulhavá Madona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.