Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

TRPASLÍCI

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

LEGENDY ALFŮ

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

ULLDART – DOBA TEMNOTY

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla *

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2012 by Markus Heitz, represented by AVA international GmbH, Germany, www.ava-international.de

Original published 2012 by Piper Verlag GmbH, Germany

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-227-0

ISBN 978-80-7398-539-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-540-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Těm, co milují život

S úsměvem si užívejte momentů,

v nichž vám druzí

závidí.

Bude vás to ještě víc těšit

a druzí by vám vaše štěstí

stejně nepřáli.

DRAMATIS PERSONAE

Alfové

Firûsha, Sisaroth, Tirîgon, trojčata

Aïsolon, jejich otec, místodržící Dsôn Sòmranu

Ranôria, jejich matka, známá zpěvačka

Gàlaidon, Aïsolonův zástupce

Tênnegor, jeho družka Sémaina a dcera

Liphelis, alf v Dsôn Sòmranu

Wênelon, alf v Dsôn Sòmranu

Nomirôs, alf v Dsôn Sòmranu

Phodrôis, alf v Dsôn Sòmranu

Helîstra, umělkyně pracující se sklem v Dsôn Sòmranu

Acòrhia, alfka v Dsôn Sòmranu, vypravěčka příběhů

Cèlantra, alfka v Dsôn Sòmranu

Iòsunta, alfka v Dsôn Sòmranu

Naïgonor, alf v Dsôn Sòmranu

Marandëi, alfka ve Phondrasônu

Crotàgon, alf ve Phondrasônu

Hamîna, alfka ve Phondrasônu

Esmonäe, alfka ve Phondrasônu

Bephaigòn, alf ve Phondrasônu

Draïlora Horogòn, léčitelé ran ve Phondrasônu

Sintholor, mladý alf ve Phondrasônu

Jamenusîl, elf ve Phondrasônu

Hopiash, Karderijec ve Phondrasônu

Veyn, bytost ve Phondrasônu

Shucto, barbar z národa Shuctanidů

Korhnoj, velitel žadárova vojska

Ehiow, žadárův vyslanec

Kiumê, rebelka

Pojmy

sytràp, alfský důstojník v Dsôn Sòmranu

první sytràp, nejvyšší důstojník v Dsôn Sòmranu hned po místodržícím

cîanai / kanoi, mág / maga u alfů, extrémně zřídkavé

Ukormorijci, magičtí tvorové podobní lidem ve Phondrasônu

Karderijci neboli Rîconijci, magičtí tvorové měnící podobu

komáři wyde, bodaví komáři se smrtícími účinky

stromový medvěd, šelma v horách v okolí Dsôn Sòmranu

stínový vlk, šelma v horách v okolí Dsôn Sòmranu

Efrigûr, jeskyně v jedné provincii ve Phondrasônu

Amdiu, červ podobný ještěrce, který se vyskytuje ve Phondrasônu v různých barvách

Gålran žadár, nevysoká, silně magická rasa, kterou ostatní rádi zaměňují za trpaslíky

Shëidogîs, Bezectný

Cash, region ve Phondrasônu

Whifis, trojitá jeskyně

Sojól, jeskyně ve Phondrasônu

Říká se o nich, že jsou krutější než kterýkoliv jiný národ.

Říká se o nich, že jim nenávistí k elfům, lidem, trpaslíkům a všem ostatním tvorům zčernala krev v žilách a sluneční svit odhaluje tuto černou nenávist i v jejich očích.

Říká se o nich, že celou svou existenci zasvětili smrti a umění.

Říká se o nich, že vládnou černou magií.

Říká se o nich, že jsou nesmrtelní…

O národu alfů se toho vypráví mnoho.

Nyní si přečtěte následující příběh, a sami rozhodněte, co na těchto řečech odpovídá pravdě, a co ne.

Jsou to příběhy plné nevýslovné hrůzy, nepředstavitelných bitev, největších podlostí, velkolepých triumfů a zničujících porážek.

Ale rovněž odvahy, upřímnosti a chrabrosti.

I přátelství.

A lásky.

Toto jsou legendy alfů.

neznámý autor,

předmluva ze zakázaných, pravdu objasňujících knih

Legendy alfů, nedatováno

Prolog

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, v severním výběžku Šedých hor,
5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Firûsha zaslechla tóny fidél, tympánů, kostních fléten a nesčetných dalších hudebních nástrojů, které otevřeným oknem tiše doléhaly až k ní.

Se zavřenýma očima naslouchala nočním melodiím, které se mísily jedna přes druhou, a přesto se navzájem nepřebíjely. Mezi hudebníky se rozpoutal souboj, v němž hrála hlavní roli celková harmonie. Skladby působily dojmem, že se točí kolem různých tužeb, jednotlivé nápěvy dojímaly srdce i duši, budily vzpomínky a přání opět se setkat s alfy, po nichž se vám už dlouho stýská.

Dnes si na tom dávají zvlášť záležet. Jako by to věděli. Firûsha cítila, jak v ní narůstá radostné očekávání. Brzy budou zase spolu, všichni tři sourozenci, trojčata, která ve městě zároveň představovala něco opravdu zvláštního a jedinečného.

Při prohlídce šatníku tentokrát zvolila mimořádně vybraný oděv. Dokonale padnoucí bílé šaty s černými výšivkami zdůrazňovaly její štíhlou postavu. Dlouhé rukávy a vlečka tiše šustily pokaždé, když se pohnula.

V přítomnosti bratrů si chtěla vychutnat každičké nadechnutí, neboť jejich setkání nebude mít dlouhého trvání. Po krátkém oddechu, kdy dopřejí tělu i duchu nezbytné zotavení, budou všichni zdolávat další stupeň svého vzdělávání: přejdou do učení k mistrům. Ona sama se chtěla stát pěvkyní, bratr Sisaroth knězem Bezectných a Tirîgon zdatným válečníkem.

Už to nemůže trvat dlouho. Firûsha nemusela zvedat víčka, aby si přesně vybavila, jak Dsòn vypadá. Znala ten obrázek nazpaměť, stejně jako vnitřek domu, v němž spolu s matkou žila a který posléze opustila. Aby dospěla v umění zpěvu a dokázala nadchnout celý Dsôn.

Příbytek, v němž Firûsha strávila nejranější momenty svého života, se omezoval na skromných jedenáct místností pro celou rodinu. K tomu bylo nutno připočíst prostory pro otroky, kuchyňskou a koupací část a dalších pět místností pro cvičení v boji, pro pořádání slavností a místnosti, kde přespávali hosté.

Jejich dům stál na jednom z nejvyšších míst kamenného kotle Dsônu, trůnil nad většinou ostatních obydlí a zdůrazňoval společenskou pozici alfů, kteří z onoho domu pocházeli. Větší věhlas než oni měly nanejvýš dva tucty jiných alfů.

Matka se vždycky nerada chlubila svým jménem a reputací. Firûsha si připomněla závistivce, jimž se naštěstí nikdy nepodařilo nalézt záminku, jak Ranôrii ponížit, aby ztratila přízeň místodržícího Aïsolona. Od narození trojčat ji považovali skoro za boha, měla velice blízko k Nesmrtelným. Nesmírně omezený počet dětí a vysoká úmrtnost u novorozenců jen podtrhovaly matčinu výjimečnost.

Nikomu se nepodaří uškodit jí, už jen z toho důvodu, že Aïsolon k ní stále ještě chová hluboké city. Je matkou jeho dětí. Firûsha se musela usmát. Otec ji bude věčně milovat. Určitě na ni myslí, když slýchá písně bardů.

Firûsha zaslechla tichý zvuk, jak někdo opatrně stiskl kliku u dveří. Neznámý se ji snažil překvapit.

Na to měla až příliš jemný sluch. Natočila hlavu ke vstupu do místnosti, jejíž stěny zdobily koberce s těmi nejkrásnějšími motivy. Ručně tkané, vyrobené mistry svého cechu. Dárky matce na znamení obdivu a úcty k nedostižné pěvkyni.

Dveře se rozevřely.

Dovnitř vstoupil urostlý alf s vážnou tváří, jíž se snažil zakrýt radost, z ocelově modrých očí však zrádně vyzařovalo štěstí. Na setkání se sourozenci si oblékl rudý oděv, který byl tak tmavý, že vypadal skoro jako černý. Celý se třpytil, jak byl protkán stříbrnými nitkami. U opasku muži visela nádherně zdobená ceremoniální dýka.

„U všech Bezectných! Sisarothe, vypadáš tak… jinak!“ Firûsha odběhla od okna, namířila si to rovnou k bratrovi a se smíchem se mu vrhla do náručí. Na kamenné podlaze, na níž různé odstíny šedi vytvářely pozoruhodnou mozaiku, nepůsobily bosé nohy žádný hluk. „Konečně tě tu zase mám!“

Sisaroth se zasmál a dlouze ji políbil na černé vlasy vedle diamantového diadému. „Vím, co tím chceš říct: dlouhými cvičeními mám svaly pevné jako napnutá lana. Ale kvůli tomu si rozhodně nenaříkám.“ Přitiskl sestru k sobě. „Milovaná sestřičko!“

Firûsha s úlevou vydechla a pohladila ho po tváři, která se nápadně podobala jejímu obličeji, přestože působila mužně a výrazně. „Připadá mi to tak dávno, a přitom to byla nanejvýš stovka momentů nekonečna.“

Sisaroth ji pustil z objetí, chytil ji za ruce a uznale se na ni zadíval. „Čím dál víc se z tebe stává dospělá alfka. Kolik srdcí jsi již zlomila?“ Předstíral, že musí přemýšlet. „Aha, už vím: všechna srdce v Dsôn Sòmranu, která dokáže ženský půvab zapálit, už hoří vysokým, jasným plamenem.“

Firûsha se potutelně ušklíbla. „Ne. Všechna ne. Ale některá ano.“ Otočila se k otevřenému oknu. „Pojď se podívat, co pro nás Dsôn této noci připravil!“ Ruku v ruce pomalu kráčeli velkou místností, do níž vanul svěží, vůní květů prosycený jižní vítr.

Sisaroth byl zvědavý, jaký pohled ho čeká. Nemůže být půvabnější než ona.

Dýka se mu lehce otírala o nohu. Byla mu pouze propůjčena, obdržel ji před dvěma momenty nekonečna jako odměnu za statečnost a bojové umění. Navzdory mládí se mohl dospívající alf právem řadit k nejlepším. Toto vědomí ho naplňovalo nezkrotnou pýchou. Nemůže být na škodu, když se budu umět rychle ohánět dýkou, i když se chci stát knězem.

Nemenší radost pociťoval při pohledu na sestru, která zůstala v jeho nepřítomnosti v Dsônu a absolvovala přípravnou výuku u matky, aby si zdokonalila svůj už tak okouzlující hlas. Již nyní dokázala posluchače beze zbytku upoutat.

Co se stane, až ji bude učit jiný mistr? „Zazpíváš mi?“ poprosil tiše. „Ukaž mi, co ses u matky naučila.“

„Teď ne,“ odmítla sestra váhavě. „Počkáme na Tirîgona. Do té doby ti zůstanu jednu píseň dlužna.“ Vedla ho k lavici u parapetu, vyložené měkkými poduškami.

Společně se posadili a pohlédli dolů na majestátně vyhlížející město, nacházející se v kamenném údolí, obklopeném mohutnými šedými skalisky. Dsôn, středobod alfské říše Dsôn Sòmran, se zářivě a třpytivě rozprostíral pod nohama obou sourozenců.

Ve tmě se leskla malá i větší světýlka, pocházející z nesčetných svící, pochodní a plamínků v oknech a na náměstích. K černé obloze se tu a tam valila ohnivá oblaka, vytvořená hořlavým práškem. Prachové náboje byly spolu s hořícími doutnáky katapultovány mohutnými praky do povětří, kde se vznítily.

Obyvatelé Dsônu oslavovali svátek západního větru a obětovali mu oheň a světlo. Čím byl dar jasnější a čím déle hořel, tím větší přízeň si od něho slibovali. Jak od větru, tak od samotného boha Samusina. Mezi vybuchujícím prachem se třepetaly a vířily různobarevné okvětní lístky a peříčka, skonávaly v plamenech nebo se vznášely vzhůru, odkud zase klesaly a dopadaly na střechy domů nebo na skály. Fascinující, poutavý pohled, který podněcoval fantazii.

To je krása! Firûsha jemně stiskla Sisarothovy prsty. „Napadlo tě někdy, že po zániku Dsôn Faïmonu budeme žít v takové svobodě a svornosti?“ Předklonila se, v modrých očích jí probleskovalo nadšení. Závan větru se zmocnil dívčiných dlouhých černých vlasů a pohrával si s jejich pramínky.

„Jsme sice příliš mladí na to, abychom znali starou říši alfů,“ odvětil bratr uchváceně, „ale nikde nemůže být nic krásnějšího než naše vlast.“ Sisaroth obrátil pohled k severu, k Tark Draanu, kde se nacházela další říše alfů. A v ní i Nesmrtelní.

Jako vždy, když pomyslel na vzdálený panovnický pár na druhé straně Šedých hor, cítil, jak v něm narůstá hněv. Od okamžiku, kdy vládci opustili Dsôn Faïmon a utekli před nemocí, se těm, kteří přežili, už nikdy neukázali.

Sisaroth si představoval, jak se tam nechávají oslavovat a jak velká musí být jejich říše, zatímco on a jeho sourozenci jsou nuceni trčet v nevelké kotlině. Jako ve vězení s nádherně vyzdobenými zdmi – a přesto to je a zůstane vězením.

Aïsolon jim ve vzácných chvilkách, které spolu mohli strávit, vyprávěl o Sinthorasovi a Caphalorovi, o dvou dávných vznešených nostàrojích a velitelích při prvním úspěšném tažení do Tark Draanu. Caphalor v těch dobách musel být velice dobrým přítelem jeho otce, ale najednou z druhé strany horského pásma přestaly přicházet jakékoliv zprávy. Uběhly tucty částí nekonečna, aniž by k nim dorazilo jediné poselství.

Oddíly, které byly vyslány ke Kamennému průsmyku a průchodu do Tark Draanu, se buď vrátily zpátky, protože nebyly schopné odolat útokům nesčetných nestvůr, nebo beze stopy zmizely.

Přitom město, pokud se chtělo bránit, nemohlo postrádat jediný meč. Dsôn byl obklopen hordami vzteky prskajících óarců, které si daly za cíl vyhladit maličkou skupinku alfů. Jejich neustálé útoky ještě více ztěžovaly už tak tvrdý život.

Sisaroth vyhlédl ven a jako vždy bojoval sám se sebou.

Nechtěl nenávidět Nesmrtelné a všechny alfy, kteří v Tark Draanu hledali bezpečné útočiště – ale proč nepřicházeli? Co jim bránilo vrátit se ke svým poddaným nebo aspoň vyslat posly, aby jim přinesli zprávy?

Tuším, co se stalo. Zapomněli na nás. Šťastně si žijí v přepychu a hojnosti, pomyslel si sklíčeně. To není spravedlivé. Jsme jeden národ. My jsme taky alfové, kteří si zaslouží dobrý život.

Dsôn Sòmran se nazývalo to, čemu optimisté říkali „říše“ a posměváčci „odnož“. Založil ho a velel v něm Aïsolon, bránili ho stateční válečníci.

Město bylo vybudováno jen půl části nekonečna po katastrofě a zániku hvězdného státu v této úzké kotlině připomínající nálevku. Uzavřené proti vnějšku, nedobytné – a nevýznamné. Kolonie, enkláva, nic víc město v očích svých obyvatel nepředstavovalo.

Strádáme tady. Sisaroth nepřítomně položil Firûshi ruku na rameno. Ti, co přežili nemoc, se zde zahrabali, stali se z nich málem podzemšťani, zaryli se do skalních stěn, vytesali si domy ve skále a odevzdaně čekají na dobu, kdy se Nesmrtelní vrátí, vysvobodí je a odvedou do Tark Draanu.

Tam, kde existuje, jak mnozí věřili, hned několik alfských říší.

Velkých říší alfů. Slavných a zářných, ne jako tady, v Ishím Voróo, v nevypočitatelných, zákeřných horách, v jejichž rozeklaných úbočích visí mraky nízko nad zemí a neustále sesílají dolů déšť. Vypadalo to, jako by voda chtěla alfy vyplavit a spláchnout je na dno kotliny. Četné rodiny zanikly, protože se základy domů sesuly a přinesly obyvatelům smrt.

Sisaroth sevřel volnou ruku v pěst. My nejsme žádní podzemšťani a nemáme v horách co pohledávat. Kde trčí Nesmrtelní?

Jako kdyby tmavě šedé předivo vlhkosti nad nimi dokázalo vnímat jeho přemítání o dešti, pleskly první kapky vody do tabulek rozevřených oken.

Sisaroth pohlédl na plameny dole pod nimi, obličej mu strnul a změnil se v bezvýraznou masku. „Měli by k nám konečně přijít,“ zamumlal. „Zasloužili jsme si to.“

„Kdo?“ Firûsha se k němu natočila.

Nekaž jí tenhle okamžik. Má takovou radost. „Promiň, ztratil jsem se v myšlenkách,“ konejšil sestru a vyloudil na tváři úsměv. „Myslel jsem, kdy sem konečně dorazí Tirîgon? Náš bratr na sebe nechává čekat.“

„Bude k tomu mít dobrý důvod.“ Firûsha ukázala ven, natáhla ruku a zachytila do dlaně několik kapek. „Zdá se, že se západnímu větru tohle divadlo moc nelíbí. Přináší nám déšť,“ prohodila lítostivě. Stáhla ruku zpátky. „Ach, taková škoda. Doufám, že to není špatné…“

Někdo s hlasitým prásknutím rozrazil dveře.

Sourozenci se prudce otočili, Sisarothova ruka údivem sjela k rukojeti krásné dýky.

Místo očekávaného bratra napochodovali přes práh do místnosti vojáci v plné zbroji a s vytasenými meči, jako by se museli bránit útoku stovek tlup oarců.

Jejich velitel, plavovlasý alf se zářivýma zelenýma očima, byl jediný, kdo nedržel v ruce zbraň. Nádherná ozdobná zbroj z černého tionia a řetěz z bílého stříbra, který měl zavěšený na krku, dokazovaly, že se jedná o Aïsolonova zástupce, jehož kompetence byly jen o maličko menší než pravomoc místodržícího Dsôn Sòmranu.

„Gàlaidon?“ zašeptala Firûsha poplašeně. On je prvním sytràpem. Co po nás může chtít?

Ozbrojení vojáci se rozestavili do půlkruhu kolem Sisarotha a Firûshi, čepele drželi napolo zvednuté a byli připraveni bránit se. Z očí jim vyzařovalo odhodlání.

Co se přihodilo? „Určitě budete mít pádný důvod…“ nadechl se Sisaroth ostře a postavil se před sestru, prsty svíraly rukojeť dýky.

Gàlaidon však pozvedl ruku a nařídil, aby zmlkl. „Přicházím jménem Aïsolona, místodržícího Dsôn Sòmranu, a předstupuji před vás, abych promluvil jménem práva a vykonal, co zákony stanoví,“ pronesl vzletně, a přesto nesmírně vážně.

Sisaroth svraštil čelo. „Musíš se mýlit. Nejsme z ničeho obviněni.“ Pohlédl kolem sytràpa ke dveřím, kde postřehl matku.

Firûsha jako by jí z oka vypadla, odlišovaly se pouze věkem. Ranôria se ustaraně zadívala na obě děti. Měla na sobě černé šaty s bílými výšivkami, doplněné nejjemnějšími šperky z kostí, jimiž si ozdobila krk a zápěstí. Jedenáct světlých pramínků v černých vlasech prozrazovalo, kolika dětem darovala život. Po stranách ji doprovázely dvě zahalené otrokyně. „Co se tu děje?“

Vojáci jí okamžitě zabránili vstoupit do místnosti. Nejblíže stojící voják udeřil jednu otrokyni jílcem meče do hlavy a poslal ji k zemi.

„Ranôrio, musím tě požádat, aby ses do ničeho nevměšovala,“ pronesl Gàlaidon rázně, slova byla určená paní domu „Poslal mě sem sám Aïsolon. Jenom jeho slovo by mě dokázalo zadržet.“

Proti takovému nedostatku respektu musím něco udělat. Sisaroth postoupil o krok vpřed. „Chovejte se slušně!“ obořil se na válečníky. „Prokažte respekt, který si má matka zaslouží, nebo…“

„Ty, Sisarothe, mlč!“ vykřikl Gàlaidon a mrštil sourozencům pod nohy dva bílé kamínky. Ty se při dopadu na šedočernou mozaiku podlahy rozbily a rozprskly. „Přijměte svůj trest!“ Sisarothovy drahé boty a bosé nohy jeho sestry zahalily jemné bílé obláčky. Na zbarvené kůži bot a dokonalé pokožce se usadila tenoučká vrstva bílého moučného prachu.

„Ne,“ zašeptala Firûsha vyděšeně a zakryla si rukou ústa, aby potlačila výkřik. „To… ne! NE!“ Já to nechápu! Vyhnanství? Celá bez sebe strachem pohlédla na bratra.

Sisaroth gestem Ranôrii naznačil, aby si nedělala starosti. „Sytràpe, chtěl bych pochopit, co se v této místnosti děje,“ pronesl a jen s námahou se ovládal. „Vysvětli mně, mé matce i sestře divadlo, které tu hraješ.“ Horečně pátral po nějakém vysvětlení. To nedává smysl. Proč musíme odejít do Phondrasônu?

Gàlaidon na něj chladně pohlédl. „Této noci byli zavražděni ctihodný Tênnegor, jeho družka Sémaina a dcera Liphelis. Existují svědkové,“ prohlásil chladně, ale ostře, „kteří vás viděli, když jste ten čin spáchali.“

„Cože?“ Sisaroth vytrhl dýku z pochvy a nasměroval ji na prvního sytràpa. Hroty mečů všech válečníků se zároveň zvedly do výše a zamířily na hrdlo mladého alfa.

„Přísahali to Aïsolonovi na svůj život. A byly nalezeny stopy, které na vás ukazují.“

„To určitě není jen tak!“ Intrika, která má uškodit naší matce, projelo mu hlavou. Naše vyhnanství ji zasáhne mnohem hlouběji než cokoliv jiného.

Gàlaidon zachoval klid, v jeho pohledu nebylo ani stopy po soucitu. „To je Aïsolonovo rozhodnutí, ne moje,“ opáčil. „Bylo pro něj velice těžké vynést tento rozsudek, jasně jsme to na něm viděli. Ale podrobil svědky důkladnému výslechu. Jejich slova zřejmě nepřipouštěla nejmenší pochybnosti.“

„Tomu nevěřím!“ Ranôria napřímila záda. „Půjdu za Aïsolonem a domluvím mu. Musí pochopit, že se mýlí. On i ti svědkové! Ty mezitím nic nepodnikneš, sytràpe. Prosím tě!“ Rychle se otočila a spolu s otrokyněmi spěchala pryč.

Gàlaidon se rozhlédl po místnosti. „Víš, kde vězí tvůj bratr?“

„On je taky obviněný?“ odsekl Sisaroth se smíchem. To je šílenství! Nebyl schopen stvořit kloudnou myšlenku. Žádné vraždy nespáchal, nevěřil, že by Firûsha byla takového činu schopná, a Tirîgon už vůbec ne. Jeho bratr byl nejrozvážnější alf, jakého znal, a nikdo by ho nedokázal ničím vyprovokovat. „To je…“

„Nechápu, proč zapíráš.“ Gàlaidon ztlumil hlas. „Mně je jasné, že sourozenci pomstili svou matku a jednou provždy ucpali pomlouvačná ústa. Ale přestože vám za ten čin potají tleskám, nezachrání vás to před cestou do Phondrasônu.“ Ranôriina přímluva ho nedokázala obměkčit. „Mám za úkol okamžitě vás odvést k tunelům,“ prohlásil opět hlasitěji. „Vaše vyhnanství začíná této noci. Budete od sebe navzájem odděleni.“

Ne! To nepřežiju. „Moje matka tě žádala, abys počkal, než se…“ prosila Firûsha úpěnlivě.

„Jak jsem již řekl: Aïsolon mě dokáže zadržet. Jinak nikdo,“ skočil jí Gàlaidon do řeči a dal znamení ozbrojencům.

Válečníci postoupili vpřed, aby odsouzence obklopili ze všech stran.

Jak mohl Aïsolon poslat vlastní tělo a krev do vyhnanství? Co to jsou za důkazy? „My jsme nevinní!“ Sisarothův obličej v okamžiku pokryly černé linky vzteku jako praskliny v porcelánu, ocelově modré oči nabraly černou barvu.

Nával citů ho přemohl. Skočil vpřed a zaútočil na nejbližšího protivníka.

Válečník mečem odvrátil útok ceremoniální dýkou, neomylně mířící rovnou na něj, druhý voják bleskurychle kopl Sisarotha do kolena, takže se mladému alfovi podlomily nohy a podklesl – přímo před připravené ostří třetího válečníka.

„Přestaň!“ zaječela Firûsha v slzách a musela se dívat, jak její prchlivý bratr utrpěl na pravém lýtku hlubokou řeznou ránu. Zpod vysoké boty vytryskla krev a prosakovala na mozaikovou podlahu, černé a šedě stínované dlaždice byly pokropeny červenou barvou. Nesmějí ho zabít!

„Můj úkol nezněl, že tě mám zabít,“ komentoval Gàlaidon nezúčastněně vzniklou situaci a uštědřil Sisarothovi tvrdou ránu železnou rukavicí, která alfovi natrhla kůži na tváři. „Ale jestli se chceš pouštět s námi do křížku, můžu se postarat, aby sis odsud odnesl nejednu ránu. Tohle bylo za útok na mé podřízené. Chceš dorazit na ono místo pořádně zesláblý, mladý alfe? Ve Phondrasônu žijí tvorové, kteří přímo prahnou po krvi a vycítí ji ve vzduchu na vzdálenost stovek mil!“

Jestli nebudu bojovat, odvlečou mě i Firûshu pryč dříve, než si matka stačí promluvit s otcem. Potřebujeme čas. „Nikdy!“ zaryčel Sisaroth a opět se vrhl na válečníky.

Sestra ho však popadla za ruku a zadržela. Tentokrát si stoupla přímo před něho, aby zabránila horšímu neštěstí. Proti tolika mečům hlídky neměl naději obstát. Ne s jednou maličkou čepelí. Nesmí zemřít kvůli tomu, že se nedokáže ovládnout. „Jak dlouho?“ zaskřehotala Firûsha nechápavě. „Kolik částí nekonečna se nesmíme vrátit do Dsôn Sòmranu kvůli činu, který jsme nespáchali?“

„Polovinu života,“ odvětil Gàlaidon. „Po dvaceti částech nekonečna vám bude dovoleno vrátit se do Dsônu. Tak zní rozsudek.“

Po dvaceti? Firûsha zaúpěla. „U všech Bezectných! Tak dlouho tam dole nemůžeme nikdy přežít. Navíc odděleni jeden od druhého,“ zašeptala. „Jsme přece…“

Firûsha měla v neblahé paměti všechny děsivé příběhy, které se o Phondrasônu vyprávěly. Celým tělem jí prostoupil strach. Představa, že je bestie nebo jiné stvůry zabijí, jí připadala jako ta nejnevinnější ze všech možných hanebností, které ji tam mohou potkat.

Nejsem v boji nijak zvlášť dobrá a… Firûsha se natočila k Sisarothovi, který se ztěžka zvedal na nohy. Krev se mu už z rány neřinula tak prudce. „Musíš mě najít a ochránit, bratře!“ Nechtěla, aby její prosba vyzněla jako žebrání, přesto tomu nedokázala zabránit. „Prosím! Bez tebe nepřežiju. Nemám nic, jenom svůj hlas a písně. Co s tím svedu proti ostrým mečům, řezákům a podlým duchům?“

Sisaroth se nadechl k odpovědi, klikaté linky vzteku mu nadále brázdily obličej. Říká pravdu, já…

Pokojem se přehnal závan větru, dlouhé závěsy se rozevlály.

„Pozvala matka hosty, nebo jak si mám vysvětlit tolik lidí, kteří se zde sešli?“ zazněl ode dveří Tirîgonův řezavý hlas. „Předstíráte boj, abyste tím oslavili slávu tohoto momentu a těšili se z něj?“

Firûsha se otočila jako na obrtlíku. Druhý bratr měl na sobě lehkou, načerněnou koženou zbroj vyztuženou tioniem, která mu sahala až ke kolenům. Pod pravou rukou držel helmu, levá ruka volně spočívala na jílci meče, houpajícího se mu u boku. „Uteč!“ vykřikla na něho. „Chtějí nás odvléct do Phondrasônu!“

„Tak? To chtějí?“ Tirîgon tázavě pohlédl na Gàlaidona a zachoval klid. „To mě zajímá. Pověz mi, čím jsme se můj bratr a já provinili? Tím, že jsme za poslední služby na valu zabili málo óarců?“

Sytràp ho pozdravil strohým přikývnutím. „Ne.“ Stručně zopakoval obvinění. „Proti tobě však žádné obvinění vzneseno nebylo, Tirîgone,“ dodal s důrazem. „Svědci vypovídali výlučně o tvých sourozencích. Ty jsi na rozdíl od nich volný. Možná chceš zajít za matkou, abys jí byl nápomocen? Je na cestě k místodržícímu.“

Tirîgon zůstal na místě a nemohl se rozhodnout. Pohledem si měřil ozbrojené alfy, zrak mu přelétal z jednoho na druhého, jako by zvažoval, kde se má pustit do útoku, aby sourozence osvobodil. Co udělám? „Takže to není vtip, který jste si pro mě připravili?“ ujišťoval se a pohlédl na sestřin pobledlý obličej.

„Raději se o nic nepokoušej, mladý alfe. Kolem tebe stojí samí veteráni, které dokáží porazit jenom jiní veteráni, a ne nějaké napolo ještě děti,“ varoval ho Gàlaidon tiše. „Tvůj bratr to již zkusil, a neuspěl. Nezneužívej toho, že jsi na svobodě, k nějakým hloupostem.“

Bezectným budiž vzdán dík! Alespoň Tirîgonovi se nic nestane. „Má pravdu.“ Sisaroth si odfrkl a zastrčil dýku zpátky do pochvy. „Běž a zjisti, kdo nám to udělal, kdo chce svést tu vraždu na nás. Je to nějaká intrika proti naší matce. Ona je pravým cílem toho spiknutí. Víš, jak bude trpět, když nás odsud vyženou.“ S okázalým opovržením ignoroval zranění.

O tom bylo rozhodnuto už dávno. Tirîgon pohlédl na přítomné a pomalu si nasadil helmu.

Hned poté se k němu natočili čtyři vojáci a zaujali bojové pozice. Kůže zaskřípěla, kov se hlasitě třel o kov.

V místnosti zavládlo hrobové ticho. Zvenčí dovnitř doléhalo bubnování silného deště, dopadajícího na římsu a stříkajícího otevřeným oknem do místnosti. Hudební nástroje se odmlčely, bardi uprchli před hustými provazci vody.

Chystá se k boji! Ale ten nemůže vyhrát. „Ne, bratře,“ poprosila ho nakonec vyděšená Firûsha ustaraně, už to napětí nedokázala déle snášet. „Nemůžeš nám…“

Tirîgon vyzývavě vykročil vpřed, otřel se o tři válečníky, pravicí v železné rukavici odsunul meče stranou a postavil se vedle obou sourozenců. „Nemám v úmyslu bojovat s Gàlaidonem a jeho lidmi,“ pronesl zpod helmy. „Nenechám vás jít samotné na místo hrůzy a krutostí. Půjdu do Phondrasônu s vámi.“

Ale… Sisaroth překvapením nevěděl, co má říct.

Firûsha zavzlykala. Hrozně si přeji, aby to všechno byl jenom zlý sen. Samusine, prosím tě, ať se probudím a ležím v posteli.

„Až dodnes jsme neustále drželi pospolu, a na tom se nic nezmění. Matka zjistí, co se ve skutečnosti děje, a smyje z vás falešnou vinu, která na vás měla ulpět. My,“ opsal rukou kruh, „máme za úkol přežít a vrátit se, abychom se pomstili těm, co nám chtějí uškodit.“ Napřáhl ruku. „Přísahejte, že se ve Phondrasônu najdeme!“

Sisaroth jako první přiložil ruku k bratrově, pak ho následovala i Firûsha. Společně opakovali vyřčená slova.

„A přísahejte, že až se společně vrátíme, nikoho neušetříme, bez ohledu na to, kdo ponese na vašem vyhnanství vinu!“

„Přísaháme!“ zvolali bratr i sestra horoucně.

Nyní jsem klidnější, i když mi srdce v hrudi hlasitě buší. Tirîgon dosud nebyl skvělým válečníkem, alespoň podle alfských měřítek. Při představě, že v podzemním labyrintu bude muset bojovat s bestiemi vysokými jako věž však jeho odvaha nezakolísala ani o vlásek. Spoléhal na svou nápaditost, rozum a vůli. Nenechám je samotné. Firûsha má do válečnice hodně daleko a Sisaroth potřebuje, abych mu pomohl. V bludišti chodeb a jeskyní strávíme dlouhou dobu. Otočil se k Gàlaidonovi. „Slyšel jsi, že z vlastního rozhodnutí odcházím do Phondrasônu. Mně je povoleno, abych se kdykoliv vrátil a vyslechl si, jak to s těmi falešnými obviněními vypadá.“

„Kdykoliv,“ potvrdil sytràp, v jeho pohledu se zračila úcta. Nařídil vojákům, aby se přemístili do formace, která obklopí všechny tři sourozence a sevře je ve vězení z živé černé oceli. „Jdeme.“

„Žádné… věci?“ zeptala se Firûsha nevěřícně. Ach, bohové! Nebudeme mít ani nic k jídlu.

„Ne, je mi líto. Rozkaz mi velí, abych vás neprodleně odvedl ke vstupům do Phondrasônu.“ Gàlaidon vykročil jako první.

Malé procesí vyšlo z domu, pochodovalo dříve vybudovanou strmou stezkou a zabočilo na sever směrem k valu chránícímu přehledně uspořádaný Dsôn Sòmran před útoky bestií.

Před trojčaty a jejich strážci se tyčila pět set kroků vysoká hradba, postavená z vyzděných kamenných bloků a přírodní skály, vybavená průchody, výtahy a runami, které měly přivolat ochranu ze strany Bezectných, Tiona a Nesmrtelných.

Nestvůry neměly žádné katapulty, které by dokázaly hradbu přestřelit. Nebyla v ní jediná brána vedoucí ven z říše alfů, již by nepřátelé mohli dobýt. Zvědové a oddíly vojáků se museli do Ishím Voróo spouštět pomocí nákladního výtahu.

Stejný osud očekával tři vyhnance.

Když Sisaroth, Firûsha a Tirîgon dorazili na vrchol hradeb, byli promočeni až na kůži. Drželi se za ruce, alfka se třásla zimou a strachem.

Já ty, co nás tak pomluvili, zabiju, a spolu s nimi i všechny falešné svědky, přísahal si Sisaroth a sevřel ústa. Nedával najevo, jak ho rána bolí, ale při každém kroku pocítil v noze ostré bodnutí. Déšť v něm zchladil nejžhavější vztek, z obličeje se mu vytratily černé linky.

Gàlaidon vedl vojáky i odsouzence na západ, kde se rýsovala konstrukce nákladního výtahu, připomínající na pohled vysokou věž. Byla z tlustých trámů, železných vzpěr a desek a dokázala uzvednout i nejtěžší náklad. Několik protizávaží usnadňovalo mužstvu práci s klikou.

Když se nově příchozí blížili ve světle pochodní k výtahu, ozvalo se odtamtud několik výkřiků, které si k nim probojovávaly cestu nocí a syrovým větrem.

Ozubená kola a řetězy kovově zařinčely, věž se natočila. Mužstvo bylo připraveno: místo jedné plošiny se na ochoz snesly tři kulaté klece, každá z nich zavěšená na samostatném nosníku a tak velká, aby se do ní vešel dospělý alf.

Gàlaidon nařídil sourozencům, aby nastoupili do klecí, zavřel závoru před úzkými dvířky a dal rukou znamení.

Klece se poté zvedly do závanů ledového větru, zadírajících se pod promočené šaty tří sourozenců.

„Přeji vám pomoc Bezectných, pokud jste nevinní, a abyste se rychle našli,“ zavolal za nimi velitel eskorty, ruce sevřel před ústy do trychtýře. „Bezectní posoudí, zda vám pobyt ve Phondrasônu přinese zdar, nebo zkázu.“

Já se chci probudit! Prosím, Samusine a Bezectní, ať se už konečně probudím. Firûsha se s pláčem zhroutila na dno klece a schoulila se do klubíčka.

Sisaroth sevřel rukama mříže klece a vyrazil táhlý, bezmocný výkřik, zatímco Tirîgon stál vzpřímeně a důstojně na místě a náklonem těla hravě vyrovnával pohyby dna klece.

Rameno jeřábu se natočilo doprava, přes zeď a příkop, tam se zarazilo a vysunulo vpřed, až se všechny tři klece ocitly ve vzdálenosti přesně čtyřiceti kroků od hradeb.

Vězení se těmito manévry prudce rozkymácela a s rachotem o sebe narážela. Pod trojčaty zela černota. Mraky na noční obloze jim odepřely sebemenší záblesk světla, a dokonce ani oči alfů nedokázaly v takové temnotě nic rozeznat.

To nebude konec. „Dlužíš mně a Tirîgonovi ještě jednu píseň, sestro.“ Sisaroth věděl, co se pod nimi skrývá: úzký vchod, vyhlazená díra ve skále, jako by ji prorazil božský oštěp. Uvnitř se nacházela jeskyně, na jejímž dně čekal další jícen. Vchod do Phondrasônu.

„Uslyšíte ji,“ slíbila Firûsha tiše. „A bude o…“

S rachotem a řinčením klesali dolů, klece se s hlučným hvizdotem řítily do hlubin.

Firûsha pronikavě zaječela, bratři se k ní přidali – až jízda zničehonic prudce dospěla ke konci.

Prudkým záchvěvem se železné vzpěry, sloužící jako závěsy klecí, uvolnily z držáků a klece se spolu se svými zajatci řítily do černoty, přičemž se po celou dobu neovladatelně točily a převracely.

Už je to tady! „My se najdeme,“ zakřičel Tirîgon a doufal, že zaslechne odpověď. „Slyšíte mě? Musíme se najít!“

Firûshin hlas se však mezitím od něj hodně vzdálil, bratra už vůbec neslyšel.

Potom klec narazila, znovu se zvedla, srazila se se skálou, kutálela se po kamení a zpomalovala přitom, až se zcela zastavila.

Všechno se točí… nepolámal jsem si nějaké kosti? Tirîgonovi se podařilo neztratit vědomí a snažil se rozhlédnout v temnotě.

Právě v tom okamžiku jeho vězení přepadlo přes hranu skály…

1. kniha
Ztraceni

Přihodilo se mi mnohé.

Vybudoval jsem nádherná města – a viděl je, jak se hroutí.

Miloval jsem nejkrásnější alfky – a viděl je, jak hynou.

Následoval jsem Nesmrtelné – a viděl je, jak umírají.

Avšak v oněch úlomcích nekonečna, v hlubinách Phondrasônu, v té tvrzi hrůzy a tisíceré smrti, jsem putoval po temných stezkách, viděl nestvůry a jiné odporné tvory – a najednou jsem se setkal s Mladými bohy, a to na místě, kde jsem nic potěšitelného nečekal.

Viděl jsem, že se Mladí bohové musí učit – než se z nich stanou Praví bohové.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

I.

Zrozeno z nouze,

pro zdravé pevný hrad,

místo naděje, obklopené šílenstvím,

mezi horami Ishím Voróo,

stvořeno k tomu, aby tam vyčkávali na zprávu od soukmenovců,

od alfů

vládnoucích Tark Draanu.

Věz: čekání je horší

než smrt, i když máš před sebou

věčný život.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Firûsha mrkala v pronikavém, hřejivém, medově zbarveném světle, které na ni shora dopadalo.

Nejdříve si myslela, že se dívá do světla lampy, potom považovala oslňující paprsky za slunce. Jak jsem se dostala zpátky na povrch?

Zastínila si obličej rukou, aby se chránila před oslepující září. Svíravý pocit, který jí obvykle prozrazoval, že se oční bělmo mění a nahrazuje ho čerň, se tentokrát nedostavil. Z toho usoudila, že tím, co ji oslňovalo, nemůže být denní hvězda.

Co to může být? Škvírou mezi prsty Firûsha postřehla železné mříže, kolem jejího vězení se tyčila červenozelená, neuvěřitelně vysoká stébla trávy a komíhala se v jemném vánku.

Smysly se jí postupně probouzely k životu.

Cítila hlínu, nasládlou vůni květů a zralé ovoce. Spolu s těmito vjemy se dostavily i bolesti. Celé tělo muselo být poseté pohmožděninami, neměla však pocit, že by si něco zlomila. Čelo ji mírně pálilo a nahmatala na něm odřeninu, která mezitím sama od sebe přestala krvácet.

„Sisarothe? Tirîgone?“ Firûsha se nedokázala zvednout, na to byla klec příliš malá. Proto se opřela o loket a rozhlédla se kolem sebe.

Ležela na zemi obklopená obrovskou trávou, strmě se tyčící do výše. Široká zválcovaná stopa jí prozradila, jakou cestu klec se železnými mřížemi po zemi urazila. V dálce zahlédla modrou oblohu, protknutou potrhanými šedými mraky. Zdá se, že jsem se nějak dostala ven.

Firûsha osahala zámek, který byl zajištěný pevnou závorou, ale ne zamknutý. Vyhnanci směli klec opustit, jakmile se ocitnou ve Phondrasônu. Pokud toho budou schopni. Dalo se však snadno vytušit, jak žalostným způsobem její cesta probíhala, někdy během ní musela ztratit vědomí. Nepříznivé okolnosti však měly za následek, že se háček, jímž bylo možno odstranit závoru a klec otevřít, někde ztratil.

Ne! Firûsha ze všech sil třásla dvířky. Železo nešlo rozevřít, alfka musela zůstat v kleci. Hlasitě zaklela.

„Sisarothe? Tirîgone?“ zakřičela znovu a doufala, že bratři jsou někde poblíž. Co budu dělat, jestli jsou daleko odsud? Otřásla se. Umřu hladem a žízní! Přitom ke všemu ještě cítím vůni ovoce!

Ozvěna volání o pomoc se k ní tiše vracela, jako by se nacházela v nějaké jeskyni.

V tu chvíli Firûsha pochopila, že nad sebou nevidí oblohu. Ležela spolu se svým vězením v obrovské jeskyni, jejíž strop se podivnou hříčkou přírody nebo vyplavenými minerály zbarvil do modra. Nebo ho snad někdo natřel? Koho by mohlo něco takového napadnout?

Toto poznání pro ni nemělo nejmenší význam, dokud se nedostane ven z klece. Jestli tu její bratři nejsou, kdo ji z ní vysvobodí? Jak tady zacházejí s hosty?

Historky, které jí matka vyprávěla, hovořily v neprospěch tvorů, kteří by jí byli ochotni pomoci. Jestli zůstane potichu a bude čekat, může se docela dobře stát, že tu bídně skoná hladem a žízní.

„U všech Bezectných!“ Firûsha se znovu pokusila osvobodit tím, že klecí zatřese, potom se ze všech sil opřela do dvířek koleny. Ale nepřineslo jí to nic než tělesné vyčerpání a odřeniny na rukou a nohou.

Je moc stabilní. Já to nezvládnu. Lehla si na dno, uvolnila se, zavřela oči a zpomalila dech. Firûsha si stanovila dobu, po jejímž uplynutí se rozhodne, jestli se odváží hlasitě křičet a volat kohokoliv o pomoc, nebo jestli nechá čas plynout.

Světlo, které ozařovalo jeskyni, ustavičně sláblo. Blahodárné teplo se okamžitě vytratilo.

Firûshi naskočila na rukou i nohou husí kůže. Její šaty těžce utrpěly, drahocenný diamantový diadém ležel ztracený někde v chodbách Phondrasônu a svým vznešeným leskem obšťastňoval přihlouplé bestie. Firûsha otevřela oči a zjistila, že když vydechne, tvoří se jí ve vzduchu před ústy bílé obláčky.

Náhlý nával chladu alfku zaskočil. Určitě sem proudí vzduch odněkud z povrchu. V horách obklopujících říši alfů ležel navzdory příchodu jara sníh, a právě ledový vzduch si našel škvírami cestu do podzemí. Po kratičké chvilce se na stéblech trávy vytvořila jinovatka, stébla šelestila a praskala.

Firûsha se klepala zimou. Jestli se ochladí ještě víc, zmrznu. Když se jí celé tělo roztřáslo a zuby začaly cvakat, v nouzi opět volala o pomoc. Nejdříve alfsky, potom i v obecné řeči barbarů.

Po čase ochraptěla, ale nikdo nepřicházel.

Zdálo se jí sice, že tu a tam zaslechla kroky mířící jejím směrem, ale pomoc se nikde neobjevila.

Stébla šustila, vrstva bílých krystalků na jejich povrchu neustále narůstala. Vytvořila se i na Firûshině opasku a na konečcích alfčiných černých vlasů.

Zoufalstvím se chtěla rozplakat, ale slzy se nekoulely, jako by se neodvažovaly vyřinout do ledového chladu.

Zároveň se v ní probudil vzdor.

Nesmím umřít, řekla si. Slíbila jsem to Tirîgonovi, a on mně slíbil, že se najdeme. On mě najde. Třela si o sebe štíhlounké ruce, aby je zahřála, prsteny, které je zdobily, přestaly prsty těsně obepínat a jemně cinkaly. On mě najde.

Blížily se k ní kroky. Po pravici se těsně vedle ní najednou objevila stvůra se srstnatým obličejem podobným lidskému, v němž se leskly tři oči a toužebně na ni hleděly. Z hrdla se tvorovi vydralo chraplavé zavrčení.

Firûsha instinktivně vykřikla a snažila se odsunout stranou, přitom narazila o mříže. „Rozumíš mi?“ zeptala se tiše jazykem barbarů.

Tvor, který měl tělo zahalené prostým kabátem ze zvířecí srsti, ohrnul hrubé rty a snažil se jí dotknout mozolnatými, špinavými drápy. „Měkký,“ zamumlal skřípavě. „Dobrý!“

Co tím myslí? Firûsha ukázala na rozbitou mechaniku zámku. „Umíš to otevřít? Já jsem tu zavřená.“

Stvůra vyskočila na klec a skákala po ní jako šílená, pak začala rozšmatlanýma botama kopat do zámku.

Zámek chrastěl a vrzal, na alfku dopadaly kousíčky špíny, ale výsledek se nedostavil.

Zklamaný tvor vztekle zařval a zaprskal, dřepl si a bez rozmyslu začal do železných mříží bušit pěstmi. Šířil se od něj pronikavý zápach, až se alfka bála nadechnout.

To zvíře není moc chytré. Má dvě různé boty a ten kabát určitě někde našlo. Nebo ho sebralo původnímu majiteli… Firûsha udělala rukou konejšivá gesta. „Ne, počkej. Počkej!“ Snažila se posunky a roztřesenými prsty s tvorem nějak domluvit. „Hůl. Udeřit na zámek nebo vylomit. Ukážu ti jak.“

Stvůra na ni nedbala, ale narovnala se, vytáhla od pasu malý roh a přiložila ho k ústům. Mocně do něj zadula.

Jeskyní se rozlehl vřeštivý tón.

Místo očekávané ozvěny bylo slyšet mnohohlasou odpověď, valily se k nim další kroky. Ke kleci se ze všech stran hrnuly nestvůry.

Stébla trávy příchozí zadupali do země nebo odhrnuli stranou. Na alfku se snášely obláčky jinovatky, tlupa soukmenovců tvora, který ji nalezl, si alfku udiveně prohlížela a očichávala. Prsty se prodíraly mezi mřížemi a tahaly ji za údy, za vlasy a nejvíce za šaty. Látka pod takovým návalem povolila, tvorové z ní vytrhli celé velké cáry.

„Ne, přestaňte! Zmizte!“ To, že jsem začala volat o pomoc, nebyl šťastný nápad. Tvorové měli na sobě nejrůznější, většinou potrhané kusy šatstva, některé byly příliš velké, jiné příliš malé, což jim nijak nevadilo. „Zmizte, nebo vás moji bratři…“

Tvor, který ji objevil, vyskočil na klec a odstrčil všechny ostatní stranou. Zaječel, ukázal na Firûshu a něco brebentil jakousi nesrozumitelnou řečí.

Jeho proslov vyvolal hlasitý souhlas. Nesčetné odporné ruce popadly železo, zvedly Firûshino vězení a i s ní ho odnášely pryč. Pochodovali s ní ven z moře trávy.

„Co to děláte?“ vykřikla a odrážela dotírající prsty, které ji bez ustání píchaly a tahaly za vlasy. Chlad na ni doléhal čím dál víc. Musela se stůj co stůj dostat z klece a obléknout si něco teplého. Zápach, který ji obklopoval, v ní probouzel nutkání zvracet. Doufám, že Sisaroth a Tirîgon jsou někde blízko. Stopy by je měly zavést až ke mně.

Bestie ji odvlekly na vymýcené místo, kde byly postavené prapodivné, křivé stany ze zvířecích kůží. Uprostřed hořel velký, do výšky šlehající oheň. Kolem něj seděly další stvůry a opékaly si v plamenech na dlouhých rožních maso.

Když k nim tlupa dorazila, rozlehl se jásot. Bestie zaduly do rohů připomínajících dětské hračky barbarů a vyluzujících směšně znějící tóny. Aby toho na Firûshu nebylo málo, zvučná disharmonie se bolestně zadírala do alfčiných uší.

Bestie posadily Firûshu na zem, koulely ji i s klecí k ohni, připadala si jako plást medu ve včelím úlu.

Plameny se čím dál víc blížily, ale klec nezpomalovala…

Chtějí mě upéct! „Ne, já nejsem zvíře, které byste mohli sežrat,“ zaječela zoufale. To je na nic. Pokusila se soustředit a uhasit plameny pomocí daru, který byl alfům vlastní hned od narození.

Byla však tak potlučená, že pro ni v takovém stavu nebylo vůbec lehké daru využít, otřesy jí navíc ztěžovaly soustředění.

Protože se oheň navzdory veškerému Firûshinu úsilí nijak nezmenšoval, chtěla bestiím nahnat do srdcí strach, aby je zahnala pryč, s tím však měla ještě menší úspěch. V posledních momentech nekonečna se příliš zaměřila na zpěv, na magická cvičení zbylo mnohem méně času.

Dav kolem ní dál řádil s neochabujícím nadšením a těšil se na nadcházející hody. Klec byla skoro u ohně.

Můžu zkusit ještě jednu věc. Firûsha v nouzi pozvedla hlas. Nezpívala žádnou tradiční píseň, ale prostou řadu tónů, které jí právě vytanuly na mysli.

Náhodná píseň se průzračně, čistě jako diamant, prodírala hlukem a překryla ho.

Najednou se to stalo: nestvůry zmlkly.

Zadržely klec před ohněm, asi tak na délku paže, a postavily ji do svislé polohy. Stovky trojitých očí se fascinovaně zahleděly na zpívající alfku. Bestie se nadšením navzájem šťouchaly, syčením nařizovaly ostatním, ať zmlknou, a tlačily se kolem zajatkyně.

Oni… na to reagují? Firûsha se přinutila dále zpívat, navzdory chrapotu a žhavým plamenům za zády. Z náhlého popudu napodobila chudičkou melodii rohů, zjemnila ji a vložila spoustu citu do písně, která neměla za úkol nic menšího než zachránit jí život.

Teplo blízkého ohně nepříjemně nabíralo na síle, sálal z něj nesmírný žár, který jí sice vyhnal chlad z kostí, ale nezůstalo jen u toho. Firûsha dostala strach, že jí shoří vlasy a nekrytá místa kůže pokryjí popáleniny. Železné tyče pomalu, ale nezadržitelně předávaly teplo do tenkých podrážek bot, které si obvykle obouvala pouze u slavnostních příležitostí.

V hrdle ucítila výhružné škrábání.

Nemůžu je tím zpěvem obluzovat věčně. Bezectní, pomozte! Pošlete mi bratry! Posledním táhlým tónem Firûsha píseň ukončila. „Prosím, odsuňte mě dále od ohně,“ poprosila. „A máte vodu?“

Sklidila hlasité, rozčílené prskání. Bestie házely po kleci ohlodanými kostmi, špínou a blátem. Dávaly jednoznačně najevo, že si přejí, aby zpívala dál.

Alfka však na další zpívání neměla ani pomyšlení. Bolelo ji v krku. „Prosím, odsuňte mě stranou.“

Zvířecí bytost, která ji našla, ji vzteklými posunky nutila ke zpěvu. Když Firûsha potřásla hlavou, zaryčela vztekem a položila ruce na mříže. Spolu s dalšími soukmenovci klec naklonila a začala ji převracet k ohni.

Tak si teď ze mě přece jen udělají večeři! „Počkejte! Počkejte, já…“ Pokusila se zazpívat novou melodii, ale přetížený hlas vypověděl poslušnost. Přes rty jí neproniklo nic než chraptivé sípání.

Firûsha se posadila, aby unikla tančícím plamenům, opírajícím se do horní části jejího vězení. Přikrčila se, jak to jen šlo, a rukama si zakryla obličej a vlasy.

Do řevu bestií proniklo temné dunění, jako by se v nějaké soutěsce rozléhal tupý zvuk vířícího větru. Hned poté v jeskyni zazněl pronikavý smrtelný jekot bestií.

Tvorové pustili Firûshinu klec, ta se zase narovnala a chvíli se kymácela sem tam.

Moji bratři! Alfka se zvedla a snažila se pohyby vyrovnávat kymácející se klec, aby se nezřítila do ohně. Bezectní, děkuju vám! Dokonce i na takovém místě jako Phondrasôn bdíte nad svou služebnicí!

Bestie pobíhaly kolem ní, v rukou, či spíše ve spárech, držely kameny a klacky připravené k útoku. Divoce pobíhaly z místa na místo.

„Pro Sisarotha a Tirîgona budete snadnou kořistí,“ křičela za nimi Firûsha a rozesmála se. „Tuto noc nepřežije nikdo z vás. Zaplatíte za to, co jste mi provedli a co všechno jste se mnou ještě chtěli udělat, chamradi!“ Využila okamžitého zmatku a pokusila se alfskou schopností přidusit plameny. Doufám, že se mi to podaří, i když jsem tak rozčílená…

Řev nestvůr změnil podobu, vzrušení a bojechtivost vystřídal panický strach. První stany ze zvířecích kůží skončily v ohni, z něhož se vyvalily oblaky dýmu.

Hustá, páchnoucí mračna znemožnila Firûshi rozhled. Slyšela hluk padajících těl, zvuky tryskající krve, řev plný bolesti a utrpení, dusivé chroptění a sténání.

Hulákání mučitelů vystřídal dusot nohou prchajících na všechny strany, ohlašující bezhlavý útěk před dvojicí alfů, kteří přišli sestru osvobodit.

„Tady jsem!“ zakřičela Firûsha do chuchvalců dýmu a rozkašlala se. „Sisarothe! Tirîgone, tady! Vytáhněte mě ven, než se tu upeču jako…“

Z rozvířeného šedého oblaku kouře vyklopýtala jedna zraněná bestie, tři oči byly široce vytřeštěné a plné děsu. Kňučela bolestí a držela se za pravý bok, odkud jí vyhřezla střeva. Vrávoravě se blížila ke kleci a vrazila do ní.

„Ne,“ vykřikla Firûsha a vrhla se vpřed, jen tak tak stačila vyrovnat sílu, jakou bestie do klece vrazila.

Nestvůra klesla do zvířeného písku a skučela, z tlamy se jí řinula hustá, temně rudá krev a v dlouhých pramíncích stékala na zem.

Alfce se podařilo dosáhnout na špičatou kost, kterou tam někdo odhodil, a pevně ji popadla. Chtěla ji vrazit nestvůře do krku. Ty mě do plamenů nesrazíš!

Její pohled náhodou padl na obrys postavy, která se zjevila v kouři a blížila se k ní. Silueta byla příliš velká a široká, než aby to byl některý z bratrů.

Bestie vyděšeně zapištěla, zalapala po dechu, opřela se o mříž, zvedla se na nohy a chtěla uprchnout – když vzduchem prolétl široký oštěp a stvůru probodl.

Oštěp letěl tak prudce, že třpytivý hrot, celý zalitý krví, a kus dříku pronikl tělem skrz naskrz a vyšel na druhé straně ven. Alfku minul jen o vlásek, tryskající krev ji celou postříkala. Bestie se začala zmítat a skonala, nohama naposledy hrábla do písku – a odsunula klec.

„Ne, u všech Bezectných!“ Firûsha už nedokázala zabránit posunu a klec se znovu více naklonila.

Ale dříve než se železné vězení zřítilo do pohasínajících plamenů a rozžhavených uhlíků, něco je s trhnutím zvedlo a se širokým máchnutím odstavilo stranou.

Ledový vítr rozehnal kouř a Firûsha spatřila neznámého zachránce. Bytost byla od hlavy k patě zahalena do kůže bestií. Před obličejem měla umně zhotovenou děsivou masku z různých kousků lebek a kostí, v níž byly pouze maličké škvíry pro šedé oči.

Jedna nestvůra mě zachraňuje před druhými. Bezectní, co jste si při tom mysleli? Alfka v ruce pevně svírala ulomenou kost. Neopouštěla ji vzdorná vůle přežít, situace se nijak výrazně nezlepšila. „Nebudeš mi rozumět, ale přísahám ti, že tě rozpářu, jestli se mě odvážíš dotknout!“ pohrozila zachránci vlastní řečí.

Neznámý, který ji o hlavu převyšoval, vytrhl oštěp z nestvůry a krátkými pohyby si ho očistil o tělo zabité bestie. „Proč bych se tě měl chtít dotknout?“ ozvalo se pobaveně zpod masky. Hlas patřil nějakému muži.

Firûsha se na zakukleného muže udiveně zahleděla. To bylo… alfsky! „Kdo jsi? Proč skrýváš obličej? Jak se jmenuješ?“ vyptávala se bez dechu.

„Neukazuji obličej každému, koho potkám. Kromě toho tak mají ty potvory ze mě větší strach,“ opáčil muž a zadíval se na klec. „Má ulomený čep.“

„Ano. Já vím,“ odpověděla Firûsha nevrle. „Můžeš mě dostat ven?“

„Jistě.“ Muž zastrčil konec oštěpu do úchytu na horním konci klece, zvedl ho a přehodil si ho přes rameno. Vykročil vpřed, prodíral se kouřem, vyhýbal se mrtvolám a kráčel napříč čím dál temnější jeskyní.

„Ale… proč to neuděláš?“ Alfka polkla. Já blázen. Jsem na místě, kam můj lid posílá nejhorší zločince. Bude očekávat, že za to něco dostane. Protože tušila, co by to mohlo být, cítila při pohledu na široká záda svého únosce stále větší strach. Nikdy se mu neoddám. Byl od ní příliš daleko, nemohla mu špičatou kost zarazit zezadu do krku. „Co máš v úmyslu se mnou udělat?“ Přepadl ji chlad, opět se roztřásla.

„Vezmu tě s sebou a zanesu tě do svého příbytku, než mi tu zmrzneš,“ dostalo se jí stručné odpovědi.

To nezní špatně. Potěžkala prostou zbraň v ruce. Nějaká příležitost se mi určitě naskytne. „A potom?“

„Jak se jmenuješ?“

„Firûsha.“

„Libozvučné jméno. Hodí se k takové umělkyni, jakou jsi. Dám ti něco k jídlu. Pro začátek polévku, která tě zahřeje a vyléčí ti namožený krk.“

„Osvobodíš mě potom?“

Maskovaný muž se zastavil a otočil hlavu. Zazněl tichý, tlumený smích. „Myslím, že ne. Odteď jsi můj zpěvný ptáček, maličká alfko. Zpěv domova mi tu chyběl.“

„Zpěv?“

„Přivedl mě k tobě a chtěl bych si ho zachovat.“ Muž opět vykročil. „Nedělej si starosti. Budu se o tebe starat a dbát, aby se ti vedlo dobře. Budeš tím nejkrásnějším, co mi pomůže ukrátit čas. Doufám, že znáš hodně melodií. Byla by škoda, kdybys mě brzy začala nudit.“

Padla jsem do rukou šílence. Firûsha zaúpěla a sklesle se zhroutila na dno houpající se klece. Ať jste, kde jste, milovaní bratři, potřebuji vás tu.

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Uklidňující šum a příjemné teplo Tirîgonovi zpočátku bránily otevřít oči.

Šum nabíral na síle, pak se ztišil, opět nabral na síle, zase se ztišil…

Mísilo se do něj vzdálené ptačí pípání, které mu připomínalo několik málo slunných, krásných momentů v Dsônu. Bylo to pár okamžiků v létě, kdy sedával spolu se sourozenci u potoka na dně trychtýře a společně přemítali o věcech, které přijdou.

Ležím u řeky? Zvedl víčka a zadíval se na vlny, které se k němu valily, zalévaly bělostnou pláž a vsakovaly do písku, než se přiblížila další mírná vlna. Pískem se plazil malý rak, klepeta měl zvednutá a divoce jimi kolem sebe cvakal, jako by bojoval s přesilou neviditelných nepřátel.

Sním? Teď už byl Tirîgon dokonale vzhůru a vzepřel se na rukou.

Nacházel se na světlé pláži, vzdálené necelé tři kroky od vody, ležel ve stínu stromu s velikánskými listy. Nedaleko od něho byly zbytky klece. Vypadala slisovaně a zdeformovaně, jako by musela odolávat velkému tlaku. Dvířka byla otevřená.

Musel jsem z ní vypadnout a vlny mě vyplavily na pláž. Pomaličku vstal, opatrně, aby na měkkém podkladu neztratil rovnováhu, a opřel se o strom. Měl hladkou kůru. Kde jsem?

Skutečně bylo takové teplo, jako by právě panovalo parné léto. Zbroj, dlouhé černé vlasy i oděv na něm mezitím uschly, helmu však někde ztratil. Nikde žádné stopy po Sisarothovi ani po Firûshi.

Aby měl přehled, vyšplhal na strom, vyhoupl se do široké koruny, rozhrnul ploché listy a vystrčil hlavu ven.

Pohled ho uchvátil, ale i zneklidnil. Tirîgon se ocitl na ostrově pokrytém hustým lesem, jehož velikost odhadoval nanejvýš na čtyři sta krát čtyři sta kroků.

Všude kolem nebylo nic než voda.

Třpytila se ve světle chvíli tyrkysově, chvíli zeleně, pak zase tmavě modře, kol dokola však nebylo nic než pustina plná vln.

„To se mi musí zdát,“ řekl si v duchu a namáhal oči, aby dohlédl co nejdál, přitom se otočil kolem vlastní osy. Copak tu není nic než tohle bezútěšné místo? Kde by se ve Phondrasônu vzalo moře?

Tirîgon vystřízlivěl, sešplhal dolů a pročesával ostrov ve snaze najít nějaké další obyvatele. Jenže kromě stromů, hrstky pestrých, nepříjemně páchnoucích květin a několika neidentifikovatelných zbytků koster nic nenašel. Ani potravu, ani pitnou vodu.

Nestaral se o to, co ho sem zaneslo, musel odsud co nejrychleji pryč, než ho opustí síly. Ze tří kmenů si sestaví vor, v případě krajní nouze rozebere zbroj a jednotlivé kmeny jí pospojuje, pokud nenajde vhodná rostlinná vlákna, jimiž by dřeva svázal. Dva spadlé stromy už naštěstí ležely nedaleko pláže.

Tirîgon odložil zbroj i šaty, nechal si jenom spodní prádlo, a pustil se do práce. Pokácel jeden strom, rozřezal tři kmeny na díly, každý z nich dlouhý jako dospělý alf, osekal z nich obrovské listy a tu a tam si při práci dopřál chvilku oddychu. Hospodařil se silami.

Meč se na tuto práci dvakrát nehodí. Kdybych byl čepelí, při nejbližší příležitosti bych se vzteky zlomil. Pohlédl na vlny, které ho lákaly, aby se v nich ochladil. Světla ani tepla neubývalo, vlnami probleskovala pestrá světýlka, která alfovým očím bránila nabrat černou barvu.

Proč ne? Tirîgon popošel k vodě, shodil vysoké boty a vrhl se do vln.

Voda mu zalila tělo, osvěžila jej a smyla z něho pot. Po prvním ochutnání ji okamžitě vyplivl. Slaná. Kdybych se jí chtěl napít, nebude mi k ničemu, jenom mě vevnitř vylouhuje.

Ponořil se a několik kroků plaval pod hladinou, až pod nohama necítil dno. Pak se otočil k ostrovu. Vyhnanství ve vyhnanství, napadlo ho a musel se pousmát. Nad ním se nadouvaly husté, zářivě bílé mraky a táhly oblohou. Přijde noc? Nevěřil, že se nachází někde na povrchu.

Matka mu vyprávěla o zázracích a hrůzách Phondrasônu a on tyto historky miloval.

To, že se nachází přímo uprostřed jedné z nich, mu nenahánělo strach. Musel si však přiznat, že neví ani jak najít sourozence, ani jak se odsud dostat pryč.

Jemnými pohyby rukama a nohama se držel nad vlnami. Gàlaidonovi můžu tisíckrát vyprávět, že jsem se svobodně rozhodl sem jít. Dokud nenajdu cestu domů, nijak mi nepomůže, že nejsem odsouzený zločinec.

Tirîgon plaval zpátky k ostrovu, aby pokračoval v práci.

Napravo od sebe zahlédl táhlý stín, který se k němu blížil, za ním následoval druhý. Tři vedle sebe poskládané hřbetní ploutve prorážely hladinu, nejdelší z nich byla ta prostřední. Protínaly moře a stvůry, které k nim patřily, nabíraly rychlost.

Jakmile se zjevily první ploutve, přibývaly k nim další. Lovci závodili, který z nich kořist dostihne jako první.

Teď je mi jasné, proč byla ta klec tak zprohýbaná. Už jednou se mě pokusili sežrat. Tirîgon zaklel a spěchal, aby se dostal na břeh, kde najde záchranu. Hlasitě prskal, lapal po dechu a prodíral se vodou. Nezpomalil, dokud se hrudí téměř nedotkl břehu.

Krátké ohlédnutí přes rameno mu prozradilo, že se pronásledovatelé nacházejí kousek za ním, vytvořili dlouhou řadu a hnali před sebou vysokou vlnu, která určitě měřila nejmíň dva kroky. Za ní nezřetelně rozeznával bestie podobné rybám, jejichž hřbetní ploutve čněly nad vzpěněným hřebenem. Dlouhé, mohutné tlamy se vysunuly z vody a rozevřely se, připravené okamžitě se zakousnout.

Tirîgon pochopil, co mají bestie v úmyslu. Vlna je vynese daleko na břeh!

Upachtěně se zvedl a hnal se dál, aby se dostal až ke stromům.

Voda ho dohonila, prohnala se kolem něj, potom se ho zmocnila vlna a strhla ho k zemi.

V posledním okamžiku se stačil vyhnout dvěma chňapajícím čelistem se zuby dlouhými jako prst, hned poté zmizel svět ve vodní tříšti a vlna ho spolkla.

Přestože Tirîgon v kalné vodě skoro nic neviděl, podařilo se mu vyhnout blížícím se stínům. Několikrát do něho něco tvrdě vrazilo, zasažená místa začala okamžitě pálit.

Alf se prodíral vpřed, chvilkami měl hlavu pod vodou, chvilkami nad ní, až konečně ucítil pod nohama zem. Hbitě se otočil a uháněl dál, zatímco se vlna stahovala zpátky do moře a neochotně ho pouštěla.

Ještě jednou unikl tlamě plné zubů, která by ho snadno celého spolkla. Za to utržil úder ocasní ploutví, která ho naštěstí odmrštila několik kroků dál. Prolétl vzduchem a přistál mezi kmeny stromů, které mu konečně poskytly ochranu.

Zůstal ležet, zasténal a snažil se nabrat dech. Jak mě jen mohlo napadnout, že se právě tady budu koupat? Prohlédl si místa na těle, která si odřel, když se ho nestvůry dotkly, a která mírně krvácela. Nakonec se vyškrábal na nohy a zadíval se na moře.

Po útočnících nebylo ani památky. Vlny se pokojně pohupovaly, ptáci kroužili nad ostrovem stejně, jako když se probudil. Stopy v písku mu však dokázaly, že ještě před chvílí musel být přímo uprostřed hejna nestvůr. Kdyby nebyl tak duchapřítomný a rychlý, byly by jeho hrdinské činy ve Phondrasônu nyní již u konce.

Přeplout moře bude víc než napínavé. Rukou si shrnul vlasy dozadu. Jak daleko se dostanu, než na mě zaútočí? Tirîgon se vrátil ke zbroji a meči, které nechal ležet vedle pokáceného stromu. Bude na ně moje čepel stačit? Nebo jsem ji při kácení stromu otupil? Měl hlad a žízeň. Připomněl si: nemám na výběr.

Chtěl se vrátit k páchnoucím květům, aby vyzkoušel, jak jsou jejich stonky pevné a jestli se dají použít jako náhražka místo provazů, když uslyšel hlasitý, dunivý hukot, jako kdyby někde hlučel vodopád.

Co má zase tohle znamenat? Rychle zvedl hlavu a rozhlédl se.

Na dostřel šípu od místa, kde našel útočiště před bestiemi, se z mraků valila do moře mohutná kaskáda vody, zvlnila hladinu a vytvořila na jejím povrchu pěnu. Zvedly se vysoké vlny, které zalévaly břeh.

Bezectní! Co… Tirîgon zaslechl další temné dunění a praskot. Kolosální vodopád se nyní zvedl i po jeho pravici, a výrazně blíž než ten první. Vodní tříšť sahala až k němu a postříkala mu obličej.

Rukou setřel vlhké perly, přiložil si prsty ke rtům a ochutnal. Sladká voda!

Narychlo složil jeden z useknutých listů do kornoutu a nasbíral do něj kapky vody, do sytosti se napil a pocítil úlevu, která se však v mžiku změnila v pravý opak, když se zadíval na břeh: hladina se zvedala!

Mezitím se kolem něj rozlévaly další kaskády. Stovky vodopádů prorážely mraky a bez ustání dštily další a další vodu.

„Ne!“ Tirîgon postřehl pod hladinou stíny ryb, které poklidně kroužily kolem ostrova. Lovci čekali a věděli, že jim kořist nemůže uniknout.

Hladina se zvedala stále rychleji, vlny si již hledaly cestu mezi kmeny.

Alf si rychle navlékl zbroj, šaty i závěsník a nazul si boty. Spočítal si, že se mu nepodaří bezpečně svázat ani dva kmeny, neměl na to dost času. Plovoucí bestie by vor stejně rozdrtily jediným úderem ocasu.

Vyšplhal na nejvyšší strom, našel si bezpečné místo v koruně a vytasil meč. Neměl žádný plán. Zabiju nejméně jednu z nich, než si ze mě ostatní udělají hostinu.

Z vyvýšené pozorovatelny vypadala podívaná na nesčetné kaskády ještě úchvatněji, doprovázelo ji hlasité burácení a klokot. Navíc se mraky protrhly a umožnily mu pohlédnout do výšin.

Údivem mu spadla brada. Nade vší pochybnost se nacházel v jeskyni, která musela být vysoká nespočet mil!

Zářící mlha se mu vznášela nad hlavou jako průhledný, propustný strop a vydávala světlo a teplo. V závratné výši se vylévaly ze stovek širokých proláklin ve zvlněném stropu masy vod. Třpytivé obláčky tříště poletovaly vzduchem, než se rozpadly a dopadly na zem.

Má tahle jeskyně vůbec někde konec? Tirîgon nebyl schopen nic vypátrat.

Moře stoupalo a stoupalo.

Vlny se prodíraly vzhůru a dosahovaly k horní třetině stromů.

Pod alfem plavaly nestvůry a vrážely do kmenů, až se zatřásly. Těžké větve se uvolnily a padaly dolů. Jakmile se dotkly hladiny, ryby je lapily a stáhly do hloubky.

Tirîgon se často musel pevně chytit, jinak by se kvůli nárazům a otřesům nepochybně zřítil z místa, kde se usadil. Nedělal si žádné iluze. Tady vše pro něj skončí. Přitom jsem toho měl na tomto místě tolik v plánu. S tímto místem.

Koutkem pravého oka postřehl obrys, který se sunul po hladině. Když se k němu natočil, poznal loď!

Plavidlo připomínalo spíše přívoz. Měřilo padesát, šedesát kroků, mělo neohrabaný trup pobitý železem, obratně manévrovalo mezi padajícími kaskádami a využívalo větru, který mezi nimi vál, k napínání plachty. Trasa, kterou plulo, však nevedla kolem alfa.

„Hej!“ Že by to byla záchrana v posledním okamžiku? Tirîgon mával oběma rukama, aby na sebe upozornil.

Voda brzy dosáhne až ke koruně stromů.

Jestli mě nikdo z posádky nezahlédne, je se mnou konec! Odvážil se stoupnout si oběma nohama na dvě uzoučké větve, na nichž opatrně balancoval. „Sem, proklatě!“ ryčel ze všech sil. „Ať je tím převozníkem, kdo chce, nabízím ti… bohatství! Mám zlato!“ zalhal a dál lákal loď, aby k němu připlula.

Plavidlo změnilo kurs, obeplulo malý vodopád a příď s ostruhou mířila k němu. Dělilo ji od něj dvě stě kroků.

Vedle alfa se rozvířila voda, potom se z moře vynořila jedna z rybích nestvůr a skokem se vymrštila vzhůru. Záda měla chráněná tlustým krunýřem, z něhož vyrůstaly tři ocasní ploutve. Studené zvířecí oči na něm spočinuly pohledem, obrovská tlama bez rtů se rozevřela.

Jestli se nepřikrčím, tak mě… Tirîgon se chtěl sklonit, když spatřil druhou bestii, která se k němu blížila zdola.

S hlasitým výkřikem se odrazil od větví, na nichž stál, a vyskočil tak vysoko, jak dokázal. Přitáhl nohy těsně k tělu, a přesto ho nestvůra, která po něm skočila, škrábla hřbetními ploutvemi do podrážek bot.

Alfův pád tím mírně změnil směr, což zase vedlo k tomu, že druhá nestvůra, která se na něho vrhala, prolétla těsně vedle něj. Tirîgon jen o vlásek unikl smrti.

Zato jeho divoký let skončil v pěnící vodě.

Dopadl do moře a s mečem v ruce se okamžitě propracovával nad hladinu, kde se zjevila široká příď lodi.

Tirîgonovi se podařilo zachytit ostruhy a nechal se vléct. „Lano!“ zaryčel nahoru, protože tušil, že se nestvůry zdaleka nevzdaly chuti na vzdorující žrádlo. Nyní byl v jejich živlu a zde nad ním měly naprostou převahu.

Protože mu nikdo lano nehodil, hledal Tirîgon ve spojích železem obitého a runami zdobeného trupu skuliny, s jejichž pomocí by mohl vyšplhat na palubu. Škvíry, které objevil, stačily, aby do nich střídavě zabodával hrot dýky nebo meče.

S vynaložením nesmírné námahy se tímto způsobem propracoval nahoru, až se s pálícíma a roztřesenýma rukama svalil přes zábradlí a dopadl na prkna paluby. Zůstal ležet, lapal po dechu a rozhlížel se kolem sebe. Zvládl jsem to!

Nikdo ho tam nečekal, ani ozbrojenci, ani posádka nebo kapitán. Plachtu pomalovanou různými znaky drželo několik navzájem propletených lan, žádná takeláž neexistovala. Na jakou opuštěnou kocábku jsem se to dostal?

Tirîgon ucítil zachvění, které otřáslo trupem, a zvedl se na nohy, aby se přes zábradlí zadíval do vln.

Jedna z nestvůr se zřejmě pokusila vzít loď útokem. Dvě runy v železném obložení právě pohasínaly, polovina šeredné rybí hlavy odlétla stranou. V moři se pohupovaly cáry mozku a kaluže krve, mrtvola se vznášela ve vodě a další bestie se do ní okamžitě pustily. Rvaly se o zbytky té, se kterou ještě před chviličkou společně lovily.

Obranné kouzlo! To tuhle loď účinně chrání. Jako alf vycítil magickou energii. Když šplhal po trupu nahoru, skutečně cítil, že ho jemně svědí prsty, nespojoval to však s přítomností magie, ale s námahou.

„Vítej na palubě,“ pronesl za jeho zády přátelský hlas řečí barbarů. „Doufám, že ti bude vyhovovat, když tě dovezu k sobě domů? Tam si budeš moci odpočinout, příteli.“

Tirîgon se otočil – a strnul: bílé šaty, falešný úsměv, záplava dlouhých světlých vlasů, to vše až příliš zřetelně prozrazovalo, jaký tvor před něj předstoupil. Před ním stál elf, smrtelný nepřítel jeho lidu!

„Pojď, ukážu ti…“

Sitaliino plémě ve Phondrasônu? Meč vylétl vzhůru.

Ostrá alfská čepel zasvištěla a oddělila hlavu od těla rychleji, než elf stačil větu dokončit. Paže, která se k alfovi pohostinně zvedla, bezvládně klesla dolů. Na prkna tupě narazila nejdříve lebka, pak ji následovaly přeseknuté vlasy a zbytek těla.

Po zpuchřelém dřevě se rozlila krev.

II.

Aïsolon, statečný přítel hrdiny Caphalora,

se osvědčil jako místodržící,

jako sjednotitel, jako ochránce pořádku.

Vyhledal místo, kde hrstka těch, co přežili,

našla útočiště.

Tak vytvořil Dsôn Sòmran,

nic víc než místo v trychtýřovité kotlině, zato ale nedobytné.

Hradby, které nechal vybudovat, je chránily,

ale zároveň odřezávaly od novinek.

Nic neproniklo dovnitř a jen málo zevnitř ven.

Úlomky nekonečna se stávaly momenty,

momenty částmi

a čekání nebralo konce.

Ať se alfové snažili sebevíc,

téměř nic nevedlo k úspěchu.

Do Tark Draanu, k soukmenovcům,

nevedla žádná cesta.

Jedna expedice se však pokusila o výpad.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Sisaroth odstrčil dveře klece a vylezl ven.

Kolem něj byla tma jako v poklopem zakryté studni. Vlhkost a teplota měly za následek, že mu nebyla zima. Před hladem a žízní, které mu sžíraly útroby, ho však nic nechránilo.

Proklatě! Kde přesně jsem se to ocitl? Rána na noze bolela, navíc měl pocit, že si pravé rameno poranil víc, než se zpočátku zdálo. Při sebemenším pohybu hlasitě zaúpěl, v rameni cítil horkost a bušení. A zrovna ve Phondrasônu, kde všude číhají nepřátelé.

Vstal, opatrně kráčel vpřed a snažil se rukama něco nahmatat, až narazil na zeď. Podél ní se sunul dál a dával si záležet na tom, aby způsobil co nejmenší hluk. Alfové se sice uměli plížit naprosto dokonale, jako by jim plížení nečinilo nejmenší potíže, ale kdokoliv mohl zaslechnout cinknutí kamínku, kdyby do něho vrazil botou a ten se někam odkutálel.

Prodíral se starými kostmi a tu a tam narazil na čerstvou krev, což nebylo dobré znamení. Přijít o životodárnou tekutinu nebylo nikomu po chuti, ani nestvůrám.

Musím si proti té tmě brzy něco vymyslet. Sisaroth se neodvažoval hlasitě zavolat, aby zjistil, jestli jsou sourozenci někde poblíž. Starost o ně nabývala každým úderem srdce na síle, ale kdyby svým hlasem na sebe upozornil bestie, nemohl vyloučit, že by v boji s jejich zubatými čepelemi podlehl. S jedinou dýkou, jednou rukou a bolavou nohou? Co bych v takovém případě asi tak svedl?

Nevěděl, jak dlouho se plíží vpřed.

V temnotě naprosto ztratil orientaci. Necítil žádný nový pach nebo cokoliv jiného, podle čeho by se mohl orientovat. Krok za krokem se belhal tmou.

Když posléze zaslechl tiché hučení podobné rachotu mlýnského kola nebo tažného zařízení, zůstal stát. Co teď?

Shora se na několika místech snášela dolů trocha světla a prostředí, které ho obklopovalo, se konečně vylouplo z černoty. Zazněly hrdelní hlasy, podle všeho došlo mezi neznámými ke sporu.

Bleskurychle se rozhlédl.

Byl na dně obrovské jeskyně, táhnoucí se široko daleko. Na zemi rostly nesčetné stalagmity, jejichž vrcholky byly uměle zaostřené, takže vypadaly jako oštěpy. Zázrak, že jsem se s klecí na ně nenabodl!

Nad ním se nacházely tucty napnutých závěsných můstků, které se navzájem křížily a vedly nejrůznějšími směry od jedné stěny ke druhé. Na dně jeskyně by Sisaroth marně hledal východ. Jediné možné místo, kudy se dalo vyjít, vedlo přes některý z mostů, přestože nevypadaly příliš spolehlivě. Mnohé působily vysloveně zpuchřelým dojmem, naproti tomu jiné byly zřejmě postaveny docela nedávno nebo je v poslední době někdo opravil.

Co to je? Sbíhají se tu snad nejdůležitější cesty křižující Phondrasôn? Vsunul se do jednoho výklenku a připravil se využít vrozených alfských schopností a zahalit se pláštěm temnoty, kdyby neznámí objevili jeho úkryt. Byl tak zesláblý, že si uvědomoval, jak moc je nutné, aby se vyhnul boji.

Nosiči pochodní se blížili. Sjeli výtahem dolů a rozprchli se po dně jeskyně, v nepravidelných intervalech křičeli jeden na druhého nějaké rozkazy. Jejich hatmatilka zněla příšerně.

Světla dále ozařovala temnotu a vysvětlila Sisarothovi, proč neznámí přišli do jeskyně: mezi stalagmity ležely hromady kostí, jimiž se musel prodrat. Krev, kterou cítil, pocházela od óarca, nabodnutého na dvou stalagmitech pod jedním z můstků.

Neznámí, pravděpodobně to byli lidští barbaři odění v kožených šatech chráněných kroužkovými košilemi, se kolem něj s hlasitým povykem shlukli a začali ho obírat o všechno, co měl u sebe.

Majetek bestie v mžiku zmizel v ruksacích a kapsách. Když těžce zraněná bestie zaúpěla a pohnula se, prořízli jí barbaři hrdlo a nerušeně z ní stahovali zbroj, zatímco jejich oběť chroptěla a umírala. Nakonec óarcovi vyrazili z chrupu největší tesáky a rozběhli se po jeskyni.

To je opravdu důkladně promyšlená past. Sisaroth se zadíval na mosty. Upravili je tak, aby se poutníci, kteří po nich půjdou, zřítili a zabili se a oni si pak bez obav mohli přisvojit všechny jejich věci.

Pozoroval barbary, kteří prohledávali jeskyni ve snaze objevit další kořist. Klec, projelo mu hlavou. Oni ji…

„Chlapi!“ zaryčel jeden barbar z opačného konce jeskyně. Jeho řeči bylo snadno rozumět, i když alfovu vytříbenému vkusu a stylu připadala děsivá. „Našel jsem klec.“

„Prima! To bude zase nějakej šikmouchej,“ zaklokotal ženský hlas. „Chci jeho šperky! Slyšíte? Chci ty věci, co se třpytěj!“

Sisaroth cítil, jak v něm narůstá vztek. Nebylo zapotřebí velké představivosti, aby si domyslel, jak tihle lupiči bez kapky cti v těle zacházeli se zraněnými nebo bezmocnými alfy, které v jeskyni našli. Měl bych vás zničit! Vytasil dýku, ale v mžiku ho nesnesitelně rozbolelo rameno. S ním se nemohl pustit do boje.

„Myslíte, že je ještě někde tady?“ zašeptal další hlas. „Víte, že to jsou nejlepší kamarádi stínů.“

Zazněl mnohohlasý hrubý smích obracející se proti muži, který otázku vznesl.

„To bysme si ho už všimli,“ odsekla žena rozladěně. „Šikmouchej je dávno v trapu.“

„Už jste toho nakecali dost,“ skočil jim do hovoru barbar s hlubokým hlasem, jeho rozkaz zaduněl jeskyní. „Tady je moc málo kořisti. Odkliďte klec a vyhoďte toho smradlavýho skřeta. Dva muži zase sestaví prkna jedenáctýho mostu. Musej hned povolit, rozumíte? Musej se vyvlíknout z úchytu, i kdyby si na most sedla jediná moucha. Tři chlapi uvolní lana druhýho mostu. Zdá se mi, že po něm přešla tlupa šotků a žádnýmu z nich se nic nestalo. To se nesmí podruhý opakovat! Ti malí sráči s sebou většinou tahaj plno zlata. Chci vidět jejich mrtvý těla, jak tady visej nabodnutý na hrotech!“

Barbaři potvrdili, že rozkazy pochopili, a rozdělili se. Ozvalo se bušení kladiva a zvuky pily, pasti byly nově nastraženy.

Jakmile odejdou, pustím se za nimi. Mají zásoby, které se mi docela hodí. Sisaroth měl sucho v ústech, žaludek se vzpínal hladem.

Když se tlupa barbarů připravila na cestu, vyklouzl alf z výklenku a ve stínech spěchal vpřed, dokulhal k výtahu a posadil se na vzpěru pod plošinou. Barbaři stáli přímo nad ním, něco mumlali a smáli se, dělilo ho od nich pouze pár prken.

Když výtah zůstal stát vysoko nad dnem jeskyně a lupiči z něj vystoupili, Sisaroth se s úpěním vysoukal nahoru a přilepil se na paty světlu vrhanému jejich pochodněmi.

Nejsou moc opatrní. Cítí se úplně v bezpečí. Přitom jich není až tak moc. Proti rotě óarců by s nimi hned bylo zle.

Opět kráčel několika jeskyněmi, překračoval mosty a procházel křižovatky.

Alf objevil na stěnách nenápadné značky, které tam někdo narychlo načmáral. Pomáhaly barbarům, aby se ve změti chodeb dokázali orientovat. Z chladné vypočítavosti zničil všechny značky, které cestou míjel. To je za alfy, které jste zbaběle zavraždili. Budete bloudit v temnotách a zřítíte se do vlastních pastí.

Jeho bolestiplná pouť skončila před železem obitou bránou, kterou barbaři za sebou zavřeli. Střílny a špehýrky zřetelně dokazovaly, že se barbaři mohou úspěšně bránit proti všem dobyvatelům.

Trocha světla, které padalo škvírami ven, Sisarothovi stačila, aby vše pozorně sledoval. Za vraty na mě čeká jídlo, nocleh a pomsta. Kdyby nebyl zraněn a neměl poraněné rameno, okamžitě by napochodoval dovnitř a dýkou všem podřezal hrdlo.

Nyní však potřeboval přesný, pečlivý plán.

Právě když nad ním přemýšlel, začaly se k němu tunelem zezadu blížit něčí kroky.

Ještě víc barbarů? To se hodí! Sisaroth se přitiskl ke zdi. Už vím, jak to udělám. Chtěl opozdilce přemoci a obléct si jeho šaty, aby zmátl stráže u brány. Ta lest mi vynahradí omezení, které mi působí zranění.

Ve svitu lampy se objevil podzemšťan s krátkým hustým vousem.

Horský červ! Sisarothův krásný plán přišel vniveč. Abych se mu podobal, musel bych se šourat po kolenou. To neudělám. Zpočátku si pohrával s myšlenkou, že se vynoří ze stínů a podzemšťana zabije, ale pak ho nechal projít. Ukaž mi, jak se dostanu dovnitř.

Na první pohled bylo jasné, že se hnědovlasý trpaslík musel před nějakou dobou zaplést do těžkého boje. Klapka, kterou měl zakryté levé oko, měla kdysi možná bílou barvu, nyní však byla plná špíny a zaschlé krve. V kroužkové košili, vyztužené plátkovou ocelí, byly vidět trhliny po ranách sekerou, červená barva na mnoha místech prozrazovala, že nositel košile si z boje odnesl nejedno zranění. Jeho kroky neměly nic společného s topornou chůzí, které většina podzemšťanů říkala běh. Pohyboval se spíše jako barbar.

Sisarotha zarazila zbraň připomínající meč, kterou měl podzemšťan u sebe. Co to s sebou vláčíš? Něco takového jsem ještě nikdy neviděl.

Černá čepel připomínala kovářské umění alfů, ostří bylo stejně dlouhé jako Sisarothova paže. Na jedné, hrubší straně byly výběžky podobné rybím kostem, druhá strana se ničím nelišila od obyčejné čepele, byla jenom stabilnější.

Podle vzhledu zbraně usuzoval, že má těžiště těsně nad jílcem, který byl tak dlouhý, že podzemšťan mohl zbraň držet obouruč. Když s ní pořádně máchne, přerazí jí skoro každé železo.

Podzemšťan prošel přímo vedle něj, lampu držel tak, že její svit dopadal na pozoruhodný meč.

Sisarothovy oči postřehly na kovu jemné žilkování, které vylučovalo jakékoliv další pochybnosti: byl si jistý, že má před sebou alfský kov. To je ale prapodivný chlapík. Mně by tvoje zbraň slušela mnohem víc. Komu jsi ji ukradl?

Trpaslík se prudce zarazil. Otočil se a posvítil alfovi přímo do tváře. Pozvedl zbraň, aby mohl okamžitě udeřit. „Poslal jsem k Tionovi tolik tvých soukmenovců, že je vyloučené, abych kolem tebe prošel a nevšiml si tě,“ zavrčel a při následujícím úderu srdce zaútočil.

Sisaroth se mu vyhnul, ostří zařinčelo při dopadu na skálu těsně vedle něj.

Podzemšťanovy rány následovaly s takovou rychlostí, že se alf dostal do potíží. Kulhání ho omezovalo a dýka se zlomila kousek pod rukojetí, když potřetí narazila na nepřátelský nůž. Malý, podsaditý protivník neúnavně pokračoval v útoku.

Je to možné? Já ho nedokážu přemoct. Jak se mu podařilo… Při příští otočce, kdy se snažil vyhnout dalšímu útoku, dopadla Sisarothova pravá noha nečekaně do prázdna.

Po zádech se zřítil do úzké, strmě se svažující boční chodby, několikrát se převalil a zaryčel bolestí, když zraněným ramenem narazil do skály.

Ocitl se ve slabě osvětlené šachtě, obklopen starými kostmi nejrůznějších tvorů. Světlo vycházelo z nesčetných tobolek, které na stěnách vydávaly jantarový třpyt. Jsem v jámě na odpadky!

„Kam máš namířeno, černoočko?“ posmíval se mu podzemšťan. „Krvežíznivec tě rozsekne vejpůl!“ Seskočil dolů a vešel do chodby, v ruce svíral zbraň. „Musím vejít do Černé soutěsky, abych tu narazil na alfa,“ bručel nazlobeně. „Vraccas mi tím chce něco říct: ve Skryté zemi už nejste. Proto bych vás měl vyhladit i tady.“ Blížil se se zlomyslným úsměškem ve tváři. „Odkud jsi sem přišel, černoočko? Jak ses sem dolů dostal? Zalezl jsi někam před Kamenem zkoušky a pak ses ztratil?“

Sisaroth nechápal smysl jeho slov. O čem to mluví? Ale nepochybně pochází z Tark Draanu.

Navzdory všem bolestem, které cítil, a nebezpečí, jež se nad ním vznášelo, se ho zmocnilo vzrušení: mezi Phondrasônem a Tark Draanem existuje spojení!

Nemusíme jít starými cestami. Podzemšťan by mě mohl vést. Oni se v tunelech, štolách a jeskyních vyznají mnohem líp. Sisarothovi se v hlavě rojily myšlenky. Horečně přemýšlel, jak by mohl podzemšťana zajmout. Rychle se rozhlédl.

„Hledáš, kudy bys uprchl, nebo chceš najít nějakou možnost, abys mi nastražil past?“ utrousil trpaslík a zastavil se pět kroků od něj. Namířil na něho meč. „Umřeš, alfe. Tady a teď. Bude tě soudit zbraň, která kdysi patřila tvému panovníkovi. Nesmrtelný už ji nepotřebuje.“ Temně se zasmál a popošel k Sisarothovi.

„Ty jsi šílený!“ zaječel alf a ucouvl, brodil se kostmi, které s cinkáním odlétaly stranou a s tupým zvukem praskaly. „Nesmrtelní nemůžou umřít!“

Jednooký trpaslík se ušklíbl. „No jo, tobě prostě pár věcí uteklo. Kámen zkoušky zlikvidoval spoustu nestvůr a alfů. Stejně jako ty i dvojčata, která ti vládla, zbaběle zalezla pod zem, kde jsme je vypátrali a zabili.“ Zavířil mečem. „Podívej, co jsem vytvořil ze zbraně tvého vládce: vzal jsem si ji a překoval. Poznáš alfskou ocel. Černou a plnou zla. Ale prokazuje mi moc dobré služby a protne zbroje, maso, prostě vše. Však počkej, hned to sám ucítíš!“

Sisarothův rozum se vzpíral uvěřit slovům, která zaslechl. Poslali toho šílence do vyhnanství. To, co říká, nemůže být pravda!

Blížící se meč ukončil jeho myšlenkové pochody. Sisaroth přeskočil hromadu kostí, sehnul se, pár jich zvedl a házel jimi po podzemšťanovi. Zároveň se přehrabával ve špíně ve snaze najít nějakou novou zbraň.

„Je konec!“ Rychleji, než tomu stačil uvěřit, se nad ním jednooký vztyčil, oběma rukama svíral dlouhý jílec. Mohutné svaly se napnuly a meč se spustil dolů.

Sisaroth cítil, jak se vzduch kolem něj náhle nabil. Celým tělem mu proběhlo zachvění. Magie? Vychází z me…

Šachtu zničehonic zalilo opalizující světlo.

Podzemšťan ztuhl uprostřed útoku.

Když na alfa dopadly paprsky světla, nabraly jeho oči černou barvu a obličej mu protkaly linky vzteku, aniž by se o to sám nějak zasadil. Tisíc drobných jehliček se mu zabodlo do kůže, rozdíraly ji a vyrývaly do ní nějaké vzory. Alf zmučeně vykřikl, chtěl se zkroutit nebo uprchnout, ale k útěku neměl nejmenší příležitost. Magické pole ho trýznilo stejnou silou jako trpaslíka, těla obou protivníků zahltila magická energie.

Nějaká nová past? Sisarothovi se z očí řinuly slzy, supěl a těžce dýchal, přesto musel vytrvat. Že by to byla práce těch lupičů?

Prostřední část dna šachty se s tupým rachotem roztrhla, vymrštila uvolněné kameny do výšky a odhodila podzemšťana pryč. Trpaslík zmizel v oblaku kostí.

Naproti tomu Sisaroth zajel do díry, která se v chodbě vytvořila, klouzal po lebkách, žebrech a dalších pozůstatcích podobných nešťastníků do propasti. Ta šachta neměla pevné dno!

Tu a tam lépe postřehl stěny, podél nichž padal. Když v nich zahlédl jakousi proláklinu, zachytil se jí rukou a mocně se přitáhl. Pokus se zdařil. Zastavil pád.

Sisaroth si otvor pozorněji prohlédl.

Měl štěstí, ukázalo se, že to je nějaká chodba, do níž může vlézt.

Erupce magického pole, nebo co to vlastně bylo, ho zachránila před smrtí v podobě trpaslíkova meče. Intenzivní kontakt s neviditelnou silou v něm zanechal pocit, že celé jeho tělo je až po konečky prstů nafouknuté k prasknutí. Pryč odsud.

Po čase, kdy se dlouho plazil temnotou, dorazil k širší šachtě, v níž se mohl postavit a narovnat.

Nejdříve zůstal přikrčený k podlaze, opřel se o zeď a zavřel oči, zhluboka se nadechl a vydechl. Bezectní! Co jste si mysleli, když jste stvořili Phondrasôn? Linky vzteku se pomalu rozplývaly, v očích se opět objevilo bělmo, jak poznal podle stahů pod víčky. Celé jeho tělo nebylo nic než jedna jediná bolest.

Otevřel víčka a ve slabém světle, které se i tam šířilo od třpytivých rostlin, si začal prohlížet rány.

Na kůži měl jen pár oděrek, které mu způsobily kosti, o něž se při pádu otřel, naproti tomu rána na noze krvácela čím dál silněji a rameno měl naběhlé a rozpálené. K tomu se družil trýznivý hlad, a především žízeň.

Skutečně, tady je to pravé místo pro zločince, ale ne pro ty, co byli odsouzeni neprávem! Sisaroth se opřel o stěnu, s námahou se zvedl na nohy a vydal se chodbou dál. Bylo mu jedno, kam vede a koho cestou potká, jenom když dostane hlt vody.

Na nohou ho držely sladké myšlenky na pomstu. Zabiju ty, co nás pomluvili a podali o mně a sestře falešné svědectví. Nebudou mít čas ani žebrat o milost.

Na roztřesených, slabých nohách dělal krok za krokem a statečně se belhal vpřed.

Já neumřu! opakoval si znovu a znovu. Když mu ramenem nebo ránou na noze projely vlny bolesti, jenom stiskl zuby.

Najednou zaslechl libozvučný zpěv, který se záhadně vznášel v chodbách. Takhle nedokázala pozvednout hlas žádná barbarka. Takové umělecké dovednosti nemohl dosáhnout nikdo jiný než alfka.

Firûsha! Sisaroth kulhal rychleji. Přichází to přímo zepředu! „Sestro!“ vykřikl, naplněn štěstím. Radost mu doslova dodávala křídla, přehlušila jeho utrpení, takže na bolest, hlad i žízeň rázem zapomněl.

Štola ústila do haly, která byla nepochybně vytvořená uměle. Vycházelo z ní sedm chodeb.

Ať se Sisaroth sebevíc namáhal a napínal sluch, nepodařilo se mu zjistit, ze kterého tunelu píseň zní.

„Firûsho!“ zakřičel do každého z nich. „Firûsho, kde tě najdu?“

Melodie umlkla.

„Bratře?“ zavolala alfka udiveně. „Tady! Já jsem tady!“

Neslyším žádný rozdíl. Zdá se mi, že její hlas vychází ze všech tunelů. Sisaroth zaváhal, nazdařbůh si vybral jednu z chodeb a vkulhal dovnitř. „Vydrž! Hned jsem u tebe!“

Ishím Voróo (Země za horami), Dsôn Sòmran, Dsôn, v severním výběžku Šedých hor,
5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Ranôria stála téměř na dně trychtýře. V téhle části města se vždycky cítím hrozně malá. Všude kolem ní se strmě tyčily skalní stěny, k nimž se tiskly alfské domy.

Ti opravdu odvážní nechali vybudovat mezi domy a jednotlivými částmi města obloukovité mosty, oporu jim měly skýtat nosné pilíře. Ale i malé záchvěvy země nebo pád kamenné morény bohatě stačily k tomu, aby se pilíře zhroutily. Kdo se v onom okamžiku nacházel na některém z mostů, byl stržen do hlubin a skončil spolu s troskami dole, dva tisíce osm set kroků pod základním kamenem ochranného valu.

Ironií osudu sloužil uměle vzniklý kamenolom jako sklad materiálu pro novostavby, které v Dsônu neustále vznikaly. Díky opakovaným ztrátám.

Věčný koloběh, který porušíme teprve tehdy, až pro nás pošlou Nesmrtelní. Ranôria zvládla sestup pomocí několika uzavřených přepravních plošin a výtahů. Dolů sice vedlo dost schodišť až ke komplexu, rozkládajícímu se u okraje kamenolomu a obklopenému hrubými, křivolakými hradbami, chránícími ho před padajícím kamením, nechtěla se však ještě jednou objevit před Aïsolonem zpocená a rozcuchaná. Ranôria na něj chtěla udělat dojem, a ne vzbuzovat lítost nebo odpor.

Svůj rozčílený výstup oné noci, kdy Aïsolon nechal odvést jejich děti, považovala s odstupem času za špatný nápad. Nechal ji tam prostě stát a poradil jí, aby přišla znovu, až se uklidní.

Nyní, jeden moment nekonečna po oné události a odeslání dětí do vyhnanství, se Ranôria cítila mnohem klidněji. Tím odhodlanější byla neodejít ze sídla místodržícího dříve, než získá nějaké informace. Aïsolon byl po dlouhou dobu její druh a zplodil s ní tři potomky.

Co ho přimělo k tomu, že vydal takový rozkaz? Ranôria sešla z cesty a prošla bránou, vstoupila na úzký dvůr, ležící v dlouhém stínu ochranného valu. Déšť zanesl dlažbu černou barvou, dštilo jí za límec.

Když došla ke vchodu do hlavní budovy, stráže jí zasalutovaly a jeden z vojáků před ní otevřel dveře.

Uvnitř na ni již čekal sytràp a hlavou jí pokynul na pozdrav. Odebral Ranôrii promočený plášť a podal ho jednomu otroku. „Následuj mě. Aïsolon tě očekává.“

Sytràp kráčel jako první a vedl ji úzkými chodbami kolem železem obitých dveří, za nimiž se nacházely ubikace gardy. V nich žili ti, co byli odpovědní za vnitřní bezpečnost. Naproti tomu mužstvo sloužící na hradbách bydlelo uvnitř valu, který chránil Dsôn Sòmran před náporem bestií.

Byl cítit olej, jímž si vojáci promazávali zbraně, aby je chránili před vlhkostí. Svícny osvětlovaly chodbu vedoucí ke dvojitým dveřím.

Alf na ně zaklepal a po tiché výzvě z opačné strany je otevřel. Ranôria prošla rozvážným krokem kolem průvodce a vstoupila do úřadovny místodržícího.

Aïsolon seděl za psacím stolem, složeným z droboučkých kostních tabulek, v němž se třpytily intarsie ze zlata a polodrahokamů. Na stěnách visely zbraně nejrůznějších bestií, které ukořistil v bitvách na valu a uschoval na památku. Ranôria dobře věděla, že se všechny vyznačovaly něčím neobvyklým, buď tvarem, nebo způsobem, jak se s nimi zacházelo.

Místodržící ukázal na židli stojící před stolem. „Přistup blíž. Chtěla by ses něčeho napít?“ V ruce držel pero z pružného kovu a hned jím podepsal nějaký papír. „Za okamžik budu hotov.“ Splývavý oděv v barvě noční modři mu velice slušel, stejně jako rozhalený, tmavě šedý kabátec.

„Ne, děkuji, Nemám žízeň.“ Ranôria ukázala hlavou na stěnu s trofejemi, zatímco pomalu usedla. „Už dlouho tady nic nepřibylo.“

„Nevadí mi, že óarcové nemají chuť zpívat žalozpěvy nad dalšími mrtvolami.“ Aïsolon zasunul pero do stojanu a povzdechl si. „Mezi bestiemi se rozkřiklo, že se náš val nedá prolomit. Teď máme klid. Tak velký klid,“ zkřížil prsty obou rukou, „že se obyvatelé naší říše z nudy začali navzájem zabíjet.“

„Ale ne, ty tomuhle městu pořád ještě říkáš říše?“ Ranôria se soucitně pousmála. „Pro mě to není nic jiného než vězení. Druhý Phondrasôn, jenom bez bestií. My nejsme ti, co na něco čekají. My jsme opravdoví vyhnanci.“

Aïsolon pozvedl obě obočí. „Není to poněkud přehnané?“

„Není to o nic přehnanější než vyhnání našich dětí z Dsônu a vržení je do jámy před ochranným valem!“ prohlásila alfka řezavým hlasem a záměrně velice pomalu.

„Neříkal jsem, že máš za mnou přijít, až se uklidníš?“

„Budím snad v tobě dojem, že se neumím ovládnout?“ opáčila žena chladně. „Co je na tom absurdním obvinění, že se Firûsha a Sisaroth měli dopustit jakési vraždy?“

„Ne jakési vraždy. Několikanásobné,“ opravil ji místodržící a sáhl pod stůl, vytáhl odtamtud koženou složku a položil ji na stůl. Pečlivě rozvázal šňůrky, jimiž byla svázaná, rozevřel ji a položil ruku na papíry, které ležely uvnitř. „Správně bych ti vůbec neměl dovolit, aby sis to přečetla, ale abys mi věřila a pochopila, že jsem nemohl jednat jinak…“

„Jsi jejich otec!“ pronesla Ranôria důrazně, aniž by však pozvedla hlas. Nejraději bych mu to vykřičela do tváře.

„Právě proto si nemůžu dovolit projevit milosrdenství. Nebo slabost,“ odsekl Aïsolon. V koutcích úst mu zaškubalo. Bylo vidět, že se v něm bouří city. „Trhalo mi duši, když jsem dával Gàlaidonovi rozkaz, aby našel potomky mé vlastní krve a odvedl je na val, aby se odtamtud ocitli přímo ve Phondrasônu. Když jsem se doslechl, že Tirîgon dobrovolně…“ Zarazil se a odvrátil obličej. Bez dalšího slova k ní přisunul záznamy, potom se zvedl, jako by před nimi utíkal, a pochodoval před stěnou se zbraněmi z jednoho konce na druhý.

Ranôria pochopila, že pro něj nebylo lehké vynést rozsudek. Přesto s ním nedokázala mít soucit. Oči jí přeskakovaly sem a tam, zrakem přelétala řádky.

Tíha důkazů proti Firûshi a Sisarothovi byla přímo zdrcující.

Její bývalý druh si pečlivě zaznamenal jména sedmi očitých svědků, všichni měli zcela neposkvrněnou pověst, jejich jména nebudila pochybnosti, pocházeli z vážených, ctihodných rodů.

V Tênnegorově domě se onoho večera konala slavnost, pořádaná na Sémainino pozvání, jíž se zúčastnili i oni svědkové. Všichni se skvěle bavili, jak se Ranôria dočetla, přítomní si vyprávěli vtipy o bestiích, bavili se o mizerném počasí, o Samusinovi a o…

O mně? Krátce se v ní vzedmula pýcha.

Znala závistivce, kteří uznávali, pokud se jednalo o ni, pouze skutečnost, že dala život trojčatům a stala se tak v Dsônu hotovým zázrakem. Neuznávali však její hlas, přestože se jí v tom nikdo nemohl rovnat. Zejména Tênnegorova družka Sémaina, která se považovala za lepší zpěvačku. Ta tvrdila spíš opak: když Ranôria porodila tři děti, ztratila talent.

Na stránkách bylo psáno, že právě v okamžiku, kdy se přítomní smáli nejhlasitěji, se rozlétly dveře a dovnitř se vřítil Sisaroth. V ruce svíral dýku a byl viditelně rozrušený. Požadoval po Sémaině veřejnou omluvu, aby smyl z matky pohanu, která na ní neustálými urážkami ulpěla.

Protože se Sémaina zdráhala omluvit a Sisarothovo vypěnění považovala za vtip a za vzplanutí mládí, Sisaroth ji popadl a mrštil jí na stůl, vytáhl alfce z úst jazyk a vyřízl ho se slovy: „Ty už nebudeš naši matku nikdy pomlouvat!“

Je to možné? Občas se neumí ovládnout, to je pravda. Ale takový čin! Když Ranôria obracela list, chvěly se jí prsty.

Zprávy svědků se naprosto shodovaly. Líčily, že poté vešla dovnitř Firûsha, v ruce držela zvednutou křehkou petrolejovou lampu, kterou je donutila zachovat si od sebe odstup, a hrozila, že jestli se pokusí něco udělat, hodí po nich lampou a všechny je upálí. Když jeden z hostů uhasil v místnosti všechny plameny, podřízl Sisaroth Sémaině hrdlo.

Sourozencům se pod ochranou tmy podařilo uniknout. Později přítomní nalezli v dalších místnostech mrtvoly obou dětí a Tênnegorovo vychladlé tělo.

Sedm svědků. Ranôria potlačila závrať, která na ni přicházela. Přece se nemůžou všichni mýlit nebo všichni lhát.

Tři z alfů, kteří výpověď podepsali, znala osobně, i jména ostatních jí byla známá. U jednoho nebo dvou svědků by věřila, že se jedná o intriku namířenou proti jejím dětem, ale vysoký počet očitých svědků tuto domněnku zcela vylučoval.

Ranôria pozvedla hlavu a podívala se na Aïsolona. „Chápu, proč jsi to musel udělat,“ pronesla tiše a bez dalších slov se tím omluvila za své předchozí chování. „Měla jsem si to nejdřív přečíst, než tě zahrnu výčitkami.“

Místodržící přikývnul, polkl a posadil se, do skleněného poháru nalil ochucenou vodu a rychle se napil. „Umíš si představit, jak jsem se při tom cítil nebo co se ve mně dělo, když jsem musel naše děti odsoudit k vyhnanství do temnot Phondrasônu?“ zeptal se tiše a zadíval se do poháru.

„Ráda bych se s nimi ještě rozloučila.“

„A já jsem musel zabránit, aby rozzuřený dav nevypátral Firûshu a Sisarotha dříve než moje stráže a neoběsil je, nepřehodil přes val nebo je nenaházel do kamenolomu,“ odvětil místodržící ztěžka. „To, co jsem udělal, bylo proto, abych je ochránil.“ Aïsolon se opřel o židli a pohlédl na zbraně. „Zní to zvláštně, ale je to pravda.“

Jak se mohli nechat svést pýchou k takovému činu? Ranôria se snažila pochopit, proč se sourozenci dopustili tak bezhlavého jednání.

Sisaroth byl pověstný impulzivní povahou, věřila, že v horlivosti by byl takového činu opravdu schopen. Když se v rodinném sídle učil bojovat, ubodal k smrti dva otroky, protože se až příliš vložil do nácviku útočných manévrů. Aïsolon mu musel sebrat zbraň, protože jinak by se prohnal ubikacemi otroků a nejednoho z nich připravil o život.

Firûsha se přestávala ovládat jedině tehdy, když přišlo na zpěv. Dokázala se na dlouho ponořit do světa tónů a utápět se v něm, zapomínala přitom na jídlo i na spánek, dokud se vyčerpáním nezhroutila.

Ranôrii bylo zatěžko představit si křehkou dceru jako někoho, kdo jiným nahání strach, kdo pomocí maličké lampy zabrání sedmi dospělým, zkušeným alfům vrhnout se na Sisarotha. Přestože se jednalo o oslavu pořádanou v Tênnegorově domě, alfové nezapomínali vzít si s sebou přiměřené zbraně, jimiž vystavovali na odiv osobní moc a blahobyt. Ona sama vždy měla u sebe úzkou, drahocennou dýku. Všichni věděli, že Firûsha není žádná válečnice. Každý z nich by ji snadno přemohl.

Čím déle si v duchu přehrávala před očima celou scénu a vše, co se při ní přihodilo, tím nepravděpodobnější se jí jevil obraz, který z toho vyplýval. Tady něco nesouhlasí. Ranôria si ještě jednou přečetla jména svědků. „Vyslýchal jsi je sám osobně, nebo to provedl některý z tvých sytràpů?“

Aïsolon se podíval k levé stěně na trojhrannou dýku, která měla zlomený jílec. Roztržitě přejel rukou po široké straně ostří. „Ano, vyslechl jsem je osobně. Několikrát. Všichni vyprávěli stejný příběh a podle jejich pohledů jsem poznal, že z nich dosud neopadl strach a hrůza. Byl to strašlivý čin, něco takového se v dějinách naší říše dosud nikdy nestalo.“

„Přesně ten samý příběh?“

„Jak to myslíš?“ Aïsolon nechápal, kam těmito úvahami míří.

„Přesně ten samý příběh? Všichni? Nebyly mezi nimi ani ty nejmenší odchylky, jak by se normálně dalo čekat?“

„Co tím chceš naznačit?“ Otočil se k ní. „Našli jsme kus Sisarothovy košile a talisman…“

„Znělo to, jako by se na tom předem domluvili?“

„Ne, Ranôrie, viděl jsem, že mají strach a jsou v šoku z toho, že se stali svědky takového činu!“ Aïsolon pomalu potřásl hlavou. „Zpočátku jsem si myslel to samé co ty a odmítal jsem jim uvěřit. Ale byl jsem v Tênnegorově domě, viděl jsem stopy, uříznutý jazyk, mrtvoly. Všechno bylo přesně tak, jak mi to svědci vylíčili. Přestože průběh událostí zní přímo neuvěřitelně, nemůžu to kvůli tomu popřít. Není sporu o tom, že Sisaroth a Firûsha ty vraždy skutečně spáchali.“ Ztrápeně přiložil pohár k ústům a po krátkém váhání se napil.

To, co musel udělat, z něho vysálo všechnu sílu a energii. Ranôria sklopila pohled a vpravila si do paměti jména všech sedmi svědků, vložila listy do složky, elegantním pohybem ji zavřela, a dokonce i zavázala šňůrky. „Děkuji ti, že sis udělal čas a přijal mě.“

Aïsolon se vrátil ke stolu. „Děkuji ti. Za pochopení a odpuštění.“

„Řekla jsem snad, že ti odpouštím?“ Ranôria se zvedla. „Můžeš se uklidnit, Aïsolone. Chápu tě. Nechtěla bych nést tíhu tvého úřadu.“ Naznačila úklonu. „Postarej se, aby tví strážní byli v pohotovosti.“

„Proč?“ zeptal se místodržící udiveně.

„Může se stát, že se brzy vrátím s novinkami, které si vyžádají, abys někoho zatkl.“ Otočila se a zamířila na chodbu. „Myslím,“ řekla, když vycházela z místnosti, „že to někdo na naše děti nastražil a nás pomýlil. Pravda se přede mnou nedokáže dlouho skrývat.“

„Co máš v úmyslu?“ zaslechla za zády Aïsolonův hlas. Její slova ho zneklidnila. „Neoddávej se samým smutkem a bolestí nějakým přeludům.“

„Vypátrám, co se té noci přihodilo. Co se skutečně přihodilo. V nejhorším případě budu muset uznat, že moje děti jsou vrazi a ten trest jim byl udělen právem.“ Ale tomu nevěřím. Ranôria zavřela dveře a vklouzla do kabátu, který jí přidržel jeden sytràp. Bezectní, jste mými svědky: zabiju ty, kteří se spikli proti mým dětem, a vyhodím jejich prolhané srdce za val, aby je sežraly bestie!

Prošla budovou a kráčela přes dvůr.

Když z vedlejší budovy nečekaně vyšel Gàlaidon a pozvedl ruku na pozdrav, zadívala se jinam. Ve tváři měla nepřístupný výraz.

Byl samozřejmě nesmysl urážet prvního sytràpa, který pouze vykonával rozkazy, alfka se však nedokázala ubránit nepříjemným pocitům.

Nechala ho stát a kráčela k bráně, k jednomu z výtahů, které po kolejích popojížděly podél strmých svahů Dsônu nahoru a dolů.

Z temných oblaků, kupících se u srázů, padal hustý déšť. Mračna vysypávala svůj studený, mokrý náklad na město. Kapky dopadaly na zem a rozstřikovaly se, alfku obklopovalo neustálé šelestění a bubnování. Kabát i kapuci měla napuštěné voskovým roztokem, který je chránil před útoky z nebes, voda jí v malých čůrcích stékala po ramenou dolů na zem.

Jména alfů, kteří odpřisáhli Sisarothovu a Firûshinu vinu, se jí vpálila do paměti. Hluboce a nesmazatelně. U koho začít?

Zatímco vstupovala na plošinu výtahu připomínající malou gondolu, dospěla k rozhodnutí, že si nejdříve promluví s Wènelonem. Nepatřil k těm, které by bez váhání označila za své protivníky, zpravidla se držel stranou všech sporů. U něj určitě nenarazí na hluché uši a zatvrzelé srdce.

„Nahoru, čtvrtý okruh,“ nařídila alfovi obsluhujícímu výtah.

Alf přikývl a stiskl páku. Kladky, řetězy a protiváhy se daly do pohybu a vynášely ji na udané místo.

Ranôria si urovnala kapuci a přemítala. Co Wènelon na té oslavě vůbec pohledával, když se obvykle vyhýbal všemu, kdy by se musel postavit na něčí stranu? Z toho vyplynula nová myšlenka, kterou se předtím vůbec nezaobírala. Co přimělo Sémainu k tomu, aby pořádala oslavu? Žádnou takovou poznámku v Aïsolonových záznamech neobjevila. Důvod toho setkání mi někdo bude muset prozradit.

Plošina se propracovávala vzhůru. Tu a tam zastavila, aby mohli přistoupit další cestující. Město bylo rozděleno celkem do jedenácti oddílů, takzvaných okruhů. Ty zároveň udávaly status příslušné rodiny, alfa nebo alfky. Čím výše se dostali, tím byli významnější.

Ranôria si lítostivě připomněla Dsôn Faïmon. Starý Dsôn. Paprsky, v nichž se podle svých profesí usazovaly nejrůznější skupiny alfů jako válečníci, umělci, učenci a jiní.

V tomto náhradním městě ztratilo původní rozdělení platnost. Došlo k promísení, které neslibovalo nic dobrého. Chybí nám jasná perspektiva, vedení a opravdový domov.

Zajisté, oceňovala Aïsolonovo úsilí vnést určitý řád do života ve městě, které představovalo pouze náhražku skutečného domova. Ranôria však při každém východu slunce viděla, jak alfové trpí.

Dlouhé čekání je ochromovalo, ztráceli víru v budoucnost, ve své hodnoty, uvolňovalo se jejich chování – a to měnilo celou společnost, dokonce i způsob myšlení.

To, co dříve bývalo pro její národ typické, se ocitlo v nebezpečí. V první řadě se to týkalo nejmladších alfů – těch, kteří se narodili v Dsôn Sòmranu a neznali nic než trychtýř a ponuré horské srázy.

Ranôria se pokusila vychovat trojčata dle starých tradic. Všechna její pýcha se nyní ztratila někde ve Phondrasônu.

Přivedu vás zpátky!

Plošina zastavila. „Čtvrtý okruh,“ oznámil alf.

Vystoupila a přetáhla si kapuci přes černé vlasy s jedenácti světlými prameny. Byla moc zvědavá, jak se bude Wènelon při nadcházejícím setkání chovat a jaké poznatky získá.

Ranôria se nejvíce obávala možnosti, že všichni svědci vypovídali pravdu.

III.

Expedice prošla Kamennou bránou,

kde po bestiích nebylo ani stopy.

Prach sahal do výše kolen,

bylo téměř nemožné přebrodit se

rezavými zbrojemi óarců a zbraněmi bez pána,

povalujícími se ve štolách a chodbách.

Nestvůry musela

zničit magie!

Pochodovali opuštěnou říší

podzemšťanů,

a právě když dorazili k bráně,

aby vstoupili do Tark Draanu

a prorazili k Nesmrtelným,

postavilo se jim do cesty nové vojsko podzemšťanů.

Ač se srdnatě bránili, museli se

alfové stáhnout zpátky.

S těžkým srdcem a naplněni smutkem vědomím,

že těsně před cílem bylo jejich úsilí zmařeno.

Brány Kamenného průsmyku se

za nimi zavřely.

z eposu „Mladí bohové“,

sepsaného Carmondajem, mistrem obrazem i slovem

Phondrasôn, 5427. část nekonečna (6241. sluneční cyklus), jaro

Tirîgon neplýtval pohledem na elfa s useknutou hlavou. Rychle se rozhlédl po palubě a očekával útok kapitánovy posádky.

Neobjevil se však nikdo, kdo by chtěl jeho smrt pomstít.

Odkud přišel? Alfovu pozornost upoutala dvířka v přístřešku na zádi. Kormidlo hledal marně. Jak se taková loď řídí? Nějakými pákami jako výtahy u nás doma?

Pospíchal po schůdcích nahoru, aby se přesvědčil.

Lodě znal jen z vyprávění nebo z obrázků. V Dsôn Sòmranu se takové dopravní prostředky nedaly použít, nad malým rybníčkem uprostřed města se pnuly sedm kroků vysoké můstky. Nebyl tam dokonce ani přívoz.

Díky tomu neměl ani ponětí o přesných souvislostech a činnostech, jichž je na palubě zapotřebí. Ale přece nebylo možné, aby plavidlo nemělo žádná lana.

Loď mezitím pokračovala v plavbě, těsně minula maličký ostrůvek, kde se z vody tyčily už jen dlouhé listy na stromech. Zdálo se, že loď dobře ví, kam musí plout. Ať už se svým pánem, nebo bez něj.

Tirîgon vyšel na horní palubu a ani tam nenašel nic, čím by se dal kurs lodi změnit. Viděl pouze holé desky paluby. Jako by zapomněli zabudovat do lodi kormidlo.

Pozorně naslouchal, jestli k němu z podpalubí nedolehnou nějaké zvuky.

Nic. Že by tu ten elf byl sám? Musel mě považovat za jednoho z nich, jinak by ke mně neměl takovou důvěru.

Bezradně zůstal stát a pozoroval zvlněné moře, do něhož se s šuměním lila voda z nesčetných vodopádů. Husté vějíře kapek se vymršťovaly do výše a vytvářely stále větší a větší vlny. Takový bizarní svět! Phondrasôn je opravdu podivné místo.

I když ho loď fascinovala, musel Tirîgon přemýšlet, co si s ní počne a jak najde sourozence. Na ostrově nepřistáli, takže se klidně mohli dál zmítat v rozbouřených vodách.

Tato myšlenka ho zneklidnila a zvětšila jeho obavy.

Loď se se skřípotem naklonila doprava, plachta se přesmýkla, rozzářily se různé runy, které Tirîgon neznal. Nabírá nový kurs. Kam mě chce dopravit?

Příď protínala vlny, loď nabírala rychlost.

Seskočil na spodní palubu, prohledal bezhlavou mrtvolu, ale nenašel u ní nic důležitého. Vzal mrtvému elfovi tři prsteny a řetízek s nevzhledným přívěškem z modrého kovu, vyhodil tělo přes zábradlí a hned po něm i hlavu. Nechtěl na palubě nechat žádné důkazy své viny, krev na podlaze smyje trochou vody.

Zaslechl hlasité plesknutí a v mžiku se otočil: za zádí se z vln vynořilo obrovské monstrum připomínající štiku, ale s mnohem širší hlavou.

Tirîgon odhadoval, že je dvakrát delší než loď. Tvor se vrhl na elfovu mrtvolu a spolkl ji, poté mocně zařval a opět se ponořil.

Nakrmil jsem ho dost? Alf sledoval obrysy bestie, která se pod hladinou blížila k lodi. Musím být rychlejší než ta nestvůra! Nebo ji probodnu ostruhou. Podíval se na stěžeň. Ale jak to mám udělat? Jak se tomuhle člunu dávají rozkazy?

Lodí otřásl tvrdý úder, ta se poté naklonila na levobok. Prkna paluby zaskřípěla, dřevo odolalo tvrdému nárazu. Bez kovových plátů, které chránily trup, by byla situace mnohem horší.

Tirîgona náraz smetl, upadl a narazil na hrazení.

Loď se opět narovnala a dále brázdila vlny. Magické runy neměly na tuto stvůru stejně osudný účinek jako na jejího předchůdce.

Musím na něco přijít. Alf se zvedl a znovu vyšplhal na horní palubu – a rázem mu hrůzou ztuhla krev v žilách: moře se před přídí řítilo do propasti! Voda s hlasitým hukotem padala do díry, k níž loď neomylně mířila. Teoreticky by se propast ještě dala širokým obloukem obeplout.

Bezectní! Jak to mám zvládnout? Tirîgon nevěděl kudy kam. Kdyby seskočil z lodi, sežrala by ho ta bestie nebo by ho vír vtáhl do propasti. Jestli zůstane na palubě, skončí jeho život spolu s lodí.

V nákladním prostoru možná jsou nějaké sudy nebo truhly, ve kterých bych ten pád mohl přežít a vyplavat na hladinu – ať to je, kde chce.

Právě když chtěl seběhnout po schůdcích dolů, bestie znovu vrazila do trupu. Ozvalo se hlasité, vzteklé zaryčení.

Alf přepadl přes zábradlí na spodní palubu a zůstal otřesený ležet, zatímco se loď předkláněla a začínala klouzat přes hranu propasti.

Moc pozdě! Hned se tam zřítíme!

Potom se stal další zázrak: plavidlo o několik kroků pokleslo, potom magické znaky na stěžni jasně vzplály. Místo toho, aby se loď zřítila, zvedla se, vznesla se nad propastí a stoupala stále výše!

Plachtíme… ve vzduchu! Tirîgon si přestal lámat hlavu hledáním nějakého řešení. Skok do moře si může definitivně odpustit. Stal se zajatcem lodi a musel čekat, kam ho plavba bez kormidelníka na palubě zavede.

Podíval se do propasti, do níž se hrnuly masy vody a mizely v ní, na výšce hladiny v jeskyni se to však nijak neodrazilo. Přísun z kaskád deště hravě vyrovnal vzniklé ztráty.

Loď ho vynášela vzhůru, míjela vodopády a prodírala se třpytivými mraky vodní tříště.

„Hej! Šikmouchej!“

Alf se při těchto slovech bleskurychle otočil.

„Co se to děje? Snažíš se skončit s tou kocábkou na dně, nebo co to tam vlastně vyvádíš? Kolik času budeme ještě potřebovat?“ pronikly k jeho sluchu otázky kladené nestydatým tónem. Vycházely z pootevřených dvířek, za nimiž byly vidět schody vedoucí do podpalubí. Podle hlasu se jednalo o nějakou barbarku, mluvila alfsky, ale s úděsným přízvukem. „Nebudu tu čekat celý věky, než mě přivlečeš ke svejm lidem, abyste mě zabili!“

Takže ten elf tu přece jen nebyl sám. Tirîgon vytasil meč, posbíral odvahu a vstoupil do dveří. Koho to tu dole asi věznil?

Nehlučně scházel po schůdcích dolů, v nose ucítil pach vlhkého dřeva a kovu. Vnitřek lodi tvořila dlouhá, úzká chodba, z níž vedlo doleva i doprava několik dveří.

„Co bude teď, šikmouchej?“ zakřičel ženský hlas znovu a přešel do řeči barbarů. „Zmrzl ti jazyk, nebo mi už nechceš odpovídat?“

Tirîgon sluchem poznal, že žena musí být na konci chodby za pootevřenými dveřmi, kde se mihotal plamínek světla. Protože ostatní místnosti hodlal prozkoumat později, pospíchal rovnou za ní.

Viděl, jak se ze škvíry ve dveřích linou tenké pramínky šedého kouře, bylo cítit spálené kadidlo a sušené bylinky, do těchto pachů se mísila další, nasládlá vůně, kterou si nedokázal nikam zařadit. Že by si elf špatně uložil zásoby masa?

Tirîgon široce otevřel dveře, napřáhl ruku a namířil meč na postavu stojící v jakési kleci, z níž vycházel pronikavý hnilobný pach: zkažený, vyvolávající nutkání ke zvracení. Zaplnil celou místnost. Vůně kadidla s ním sváděla marný boj.

Urostlá, štíhlá barbarka polekaně couvla o krok zpátky. „Ty seš… alf?“

Tirîgon uviděl zplesnivělé kusy kůže, z nichž si žena sešila těsné, přiléhavé šaty. Jizvy ve vychrtlém obličeji a příliš vysoké lícní kosti prozrazovaly, že vztáhla ruku i sama na sebe, aby změnila zevnějšek. Špičaté konečky uší byly neméně falešné, tenkou nití si je přišila k vlastnímu masu. Oči si začernila barvou.

To musí být obboona! Tirîgonův hnus nabíral nezměrných výšin.

Matka mu vyprávěla o těchto šílencích, kteří spatřovali v alfech božské bytosti a usilovali o to, aby se jim co nejvíc podobali. Ve svém chorobném uctívání zacházeli tak daleko, že pořádali na alfy lov, aby se zmocnili jejich kůže a ušili si z ní oděv, našili si k hlavě ukořistěné uši a aby snědli vnitřnosti alfů. Věřili, že tímto způsobem bohové prostoupí celé jejich tělo.

Snad… to nejsou kůže mých sourozenců? Tirîgonův pohled ulpěl na obbooně. Ne, na to vypadají příliš zchátrale. Oběma rukama zvedl meč nad hlavu, aby barbarku jednou ranou probodl skrz naskrz. „Měl bych být tomu elfovi vděčný za to, že tě zajal a chtěl tě soudit. Teď se já můžu stát tím, kdo tě zabije.“

Žena prosebně zvedla ruce. „Ne, ne. Ty, můj bože, ušetři mě! To, co mám na sobě, nejsou kůže tvejch soukmenovců! Jak bych se já mohla něčeho takovýho odvážit? Položila bysem život, abych zachránila ten tvůj!“ Rukou si přejela po uších. „Elfové jsou ti, který lovím a přináším svýmu bohu! Proto mě ten šikmouchej zajal.“

Bude mi tu vyprávět všechny možné lži, jen aby se zachránila. Přesto se zarazil. Neví náhodou, jak se ta loď řídí? „Kolik jsi jich zabila?“

„Přestala jsem je počítat, když jsem se dostala k deset krát deseti rukám,“ vyhrkla žena vzrušeně a přitiskla se k mřížím, aby ho lépe viděla. V očích jí probleskovalo šílenství. „Ach, dostalo se mi požehnání!“ Změřila si ho nadšeným pohledem. „Nejseš v podsvětí ještě moc dlouho. A jsi moc mladej. Proč tě poslali do vyhnanství, mladý bože?“

„Můžeš mi říct, jak mám tu loď řídit?“ Tirîgon přeslechl její otázku.

Žena potřásla hlavou, stará kůže zašelestila. Znetvořený obličej nabral lstivý výraz. „Bohužel ne, můj mladý bože. Ale můžu ti to ukázat. Měla jsem štěstí a ukradla jsem několik jejich lodí, který jsem na pokyn svýho pána využívala na výpravách za kořistí. Důležitý jsou znaky na stožáru. Musí se stisknout v určitým pořadí.“ Usmála se. „Už se vznášíme ve vzduchu, že je to tak?“

Moc bys chtěla, abych tě pustil na svobodu. Pozorně se na obboonu zadíval. Ale mám snad jiné východisko? Z výrazu, který použila, si domyslel, že ve Phondrasònu žije nějaký alf, kterého poslouchá a pro kterého zabíjí elfy. „Kdo je tvůj pán?“

„Ach, ty myslíš mýho boha? Jmenuje se Tossàlor!“ odpověděla, v hlase jí zazníval obdiv. „Ráda tě k němu zavedu. Bůh toho ví hrozně moc.“

„Kromě cesty ven.“

„Ale ne, jednou mi řekl, že zná i tu. Ale on nechce pryč.“

„Cože? Copak by někdo, kdo si zachoval zdravý rozum, chtěl zůstat ve Phondrasônu?“ Tirîgon nevěřil řečem, které mu obboona chtěla navyprávět. Ale to jméno Tossàlor… mi připadá známé. Kde jsem ho slyšel?

„Tak se ho zeptej samotnýho.“ Lstivě ukázala na klec. „Ale k tomu bys mě měl pustit ven. Můj bůh tě určitě strpí a bude s tebou dobře zacházet.“

Tirîgon si najednou uvědomil, odkud to jméno zná. V hlavě se mu vynořila vzpomínka na alfa, který byl poslán do vyhnanství dávno předtím, než se on sám narodil. Tossàlorovo odsouzení předcházel proces, který vzbudil obrovskou pozornost a který zaměstnával Dsôn déle než desetinu části nekonečna. Ne proto, že by bylo těžké prokázat alfovu vinu – ale proto, že jeho obhajoba byla natolik brilantní, až se nakonec ozvalo mnoho hlasů požadujících, aby dostal milost.

Otec mu o tom jednou vyprávěl u skleničky vína a celou dobu držel v ruce krabičku, která vypadala jako kostka. Na víku měla intarsie, jimiž se dalo snadno pohybovat a přeskupovat je tak, jak si její majitel přál. Rovněž tvar krabičky bylo možné měnit. Bez velké námahy z ní vznikl předmět vejcovitého tvaru, který neměl těžiště uprostřed, ale na konci, a dokázal sám zpříma stát.

„Toto,“ vysvětlil mu Aïsolon nakonec, „je jeden z Tossàlorových výtvorů. Věnoval mi jej a já ho obětuji plamenům. Umění nikdy nesmí zajít tak daleko, kam s ním zacházel Tossàlor.“

Problém nebyl ani tak v tom, že by jeho objekty byly příliš drahé, mnohem víc spočíval ve skutečnosti, že Tossàlor zhotovoval umělecká díla nikoliv z těl otroků nebo bestií, ale ze svých vlastních krajanů.

Zpočátku se spokojil s tím, že kradl mrtvoly a pracoval s jejich kostmi, uvědomil si Tirîgon. Když mu mrtví přestali stačit, zabil v Dsônu půl tuctu alfů, na valu pobil několik strážných a snažil se tyto skutky svalit na imaginární bestie. Měl ale smůlu a byl dopaden přímo při činu a zatčen.

Jeho díla se prodávala dobře a za horentní sumy až do onoho okamžiku nekonečna, kdy se rozkřiklo, z čeho byla zhotovena. Kolik jeho prací teď ještě asi v Dsônu existuje?

Zrovna tenhle Tossàlor. A ten že by skutečně znal cestu ven?

Ať už má pravdu nebo ne, musím to vypátrat. Byl bych docela spokojený, kdyby mi posloužil jako průvodce. To, v co rozhodně doufal, že se od Tossàlora dozví, byly informace o Phondrasônu. Umělec zde strávil dlouhý čas a určitě měl představu o jeskyních, bludištích i chodbách. S jeho pomocí nalezne sourozence mnohem rychleji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temné stezky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.