Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

RNDr. Jiří Plamínek, CSc.

Komunikace a prezentace
Umění mluvit, slyšet a rozumět
2., doplněné vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

autor kapitoly 3.3: Daniel Franc, MSA

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4946. publikaci

Odpovědné redaktorky Mgr. Marie Zelinová, Mgr. Irena Koušková
Sazba Jan Šístek
Počet stran 200
Druhé vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4484-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8274-4 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8275-1 ve formátu EPUB

O autorovi

RNDr. Jiří Plamínek, CSc.

Ve své poradenské praxi se hrdě hlásím k myšlenkám tří českých velikánů – Jana Ámose Komenského, Josefa Švejka a Járy Cimrmana. Ámosova hravost, Švejkova prostota a Cimrmanova všestrannost – to jsou ideály, ke kterým nemotorně směřuji.

Zatím jsem pod jejich vlídným vlivem dospěl v zarostlé individuum, jež bývá pro svůj zanedbaný zevnějšek, marně vydávaný za nedbalou eleganci, odháněno od vrat firem a přednáškových síní, dokud se nelegitimuje.

Protože jsem naprosto neschopný uživit se rukama, zkusil jsem to hlavou. Z podobnosti dějů v přírodních a ekonomických systémech jsem odvodil teorii vitality, která dnes sice skromně, ale stále spolehlivěji pomáhá identifikovat a odstraňovat problémy našich firem a institucí.

Vedle managementu se věnuji i řešení konfliktů. Moji kamarádi dokonce tvrdí, že konflikty vytvářím, abych je potom mohl řešit. Dlouho jsem to považoval za povedený bonmot – než jsem si uvědomil, že v teorii vitality skutečně takový postup existuje pro případ, že je firma příliš nehybná a konzervativní. Řešení konfliktů je totiž podstatou vývoje.

Jako zatvrzelý pacifista jsem se zamiloval do nenásilného řešení sporů. Z výletů do USA jsem přivezl do tehdejšího Československa mediaci – řešení sporů za pomoci neutrálního odborníka – a stal se prvním českým mediátorem. Na tu dobu rád vzpomínám – občas jsem musel vysvětlovat, že v rámci mediace nebudeme ani meditovat, ani vyvolávat duchy.

Vystřídal jsem devatero řemesel – rád jsem byl prospektorem v poušti, českým koordinátorem programu řešení konfliktů a rozhodování při OSN, ředitelem odboru na federálním ministerstvu, koordinátorem vzdělávání trenérů při Johns Hopkins University v Baltimoru, ale třeba i členem komise pro vyčíslování škod po okupaci Československa v letech 1968 – 1991.

Posledních zhruba 20 let jsem nezávislým lektorem a konzultantem. Píšu tradiční a e-learningové tréninkové programy, snažím se být užitečný jako facilitátor a mediátor. Tato praxe je neuvěřitelně bohatá na ojedinělé případy a neobvyklé zkušenosti. Jejich tíhy se zbavuji psaním příruček. Pokud dobře počítám, tato je již patnáctá. Vůči našim krutě zkoušeným lesům jsem se provinil i několika knihami s přírodovědeckou tematikou.

Vzděláním se hlásím k jilemnickému gymnasiu, pražské Universitě Karlově a marylandské JHU, teritoriálně ke zbylým lesům, vodám a skalám v širokém okolí Krkonoš. Celý život mne neopustil pocit, že kdo si při práci hraje, udělá víc.

Jiří Plamínek

jplaminek@seznam.cz

www.jiriplaminek.cz

Úvod

„Problém nebývá v tom, co neříkáme,

ale v tom, co neslyšíme.“

S tajemstvím úspěšné komunikace souvisí jeden velký dluh, který my všichni vůči sobě i vůči komunikaci máme a který narůstá stejně nebezpečně jako schodky státního rozpočtu. Ten dluh je vlastně tak nápadný, že je až těžké si jej všimnout: původní význam slova komunikace totiž není nějaký tok informací odněkud někam (jak je to dnes zpravidla chápáno), ale společné sdílení.

Všichni rozumíme slovům jako komunita. Obsahují klíč k pochopení komunikace. Communicare znamená společně něco sdílet, nikoliv někomu něco vnucovat. Je možné, že toto jemné pozapomenutí způsobuje mnohé naše potíže – a nemusí to být jen patálie s komunikací.

Cesta od sdílení k vnucování je přímá a dobře dlážděná – a vcelku zákonitě vede k ohrožení dobrých vztahů mezi lidmi a narušení stability společností. Zblízka jsme to mohli sledovat, když ke dvěma počátečním slabikám slova komunikace přibyla ona vždy trochu podezřelá přípona „-ismus“.

Sdílení jako smysl a významové jádro komunikace je ostatně naznačeno i v našem mateřském jazyce, ve slově sdělení: je-li něco sděleno, je to i sdíleno – samozřejmě jen tehdy, pokud se o to zaslouží užitečný obsah a zajímavá forma. Tato příručka ukazuje, jaké překážky se naší komunikaci staví do cesty a jak tyto překážky z cest vedoucích od člověka k člověku šetrně a účinně odstraňovat.

O komunikaci ovšem píšu s jistými rozpaky. Vše, co jsem vepsal do této knížky, je vesměs snadno pochopitelné a všichni to v nějaké formě víme nebo alespoň tušíme. Přesto komunikace mezi námi občas selhává a tato selhání, zejména pokud se opakují, mohou pustošit zájem a důvěru, jež si navzájem věnujeme. A tady leží důvod mé rozpačitosti: knihy samotné s tím mohou udělat jen velmi málo. Pochopit zásady je báječně snadné, změnit návyky však nesmírně obtížné.

První příčinou je sama komunikace. Je vždypřítomná a všudypřítomná. Komunikujeme celý život, základní komunikační návyky zčásti přímo dědíme nebo si je osvojujeme již v raném dětství a tyto návyky prostupují naší osobností a v jistém smyslu s ní srůstají. Ke změně je tedy třeba velké energie a mimořádné vytrvalosti.

Druhou vlivnou příčinou jsme my lidé. Máme tendenci vyžadovat spíše formální rady – pátrat po nejrůznějších fintách, tricích, obranných a útočných technikách, „komunikačních kuchařkách“ – a podceňovat obsah a smysl komunikace. Prostředek jako by začínal dominovat nad účelem.

Tato poznámka není pouhým povzdechem nad časy a mravy, ale důsledkem zásadního trendu: jako by bylo stále méně důležité, co říkáte, a stále důležitější, jak to děláte. Asi nejdéle se tento trend projevuje v politice, kde forma (kravaty a úsměvy) stále častěji vítězí nad obsahem a strany nepřizpůsobené populistickým trendům bývají často neúspěšné.

Přizpůsobilo se mu i vzdělávání – lektoři se čím dál tím víc zabývají slovníkem, oděvem či nácvikem grimas než podstatou sdělení. Činí tak především proto, že to klienti chtějí a vzdělávací firmy nabízejí, a mnohdy i proto, že se to dá lehce naučit a odříkat před lidmi.

Kursy prezentace dnes často odbudou věcnou podstatu sdělení nějakou nacvičenou poznámkou o její důležitosti a už se vrhají na daleko prodejnější formální témata. Na trhu vypučely celé kolonie specialistů, jako jsou vizážisté a image-makeři, kteří vás za vaše peníze rádi odvedou daleko od obsahu sdělení do příjemného paralelního světa barevných kombinací oblečení, volby barvy a tvaru účesu či vhodných a nevhodných kombinací kravat a ponožek.

Jenže ve skutečném světě se mezitím hromadí problémy – bez ohledu na dokonalé úsměvy politiků, kravaty manažerů a lodičky konzultantek. A my bychom si o nich měli umět povídat.

Mění se ovšem i samotná komunikace – a jak už je to u současného člověka obvyklé, vývoj se řítí vpřed stále rychleji. Beze slov umíme komunikovat miliony let, stále složitějšími slovy se domlouváme zřejmě již stovky tisíc let, doba, po kterou dovedeme zaznamenávat slova do kamene či na papír trvá přinejmenším tisíce let, množit texty jinak než opisováním umíme celá dlouhá staletí, ale jen necelé století telefonujeme, několik desítek let si zvykáme na obraz televize a vlastně jen zhruba deset let na nás naplno působí nový fenomén – elektronická komunikace zprostředkovaná počítači.

Ve stále rychlejším tempu se mění i prostředky komunikace: zvuky dostaly podobu slov, kámen byl nahrazen papírem, dálnopis „dálnozvukem“, cyklostyl kopírkami, dopisy „esemeskami“, faxy e-maily, magnetofonové pásky „cédéčky“. I když nová elektronická komunikace stále zůstává komunikací mezi lidmi, jež podléhá zákonitostem, o kterých v knize píšu, některé její aspekty nabývají – ve srovnání s tradičním komunikačním prostředím – neobvyklých až extrémních podob.

Můžeme kupříkladu komunikovat a nemít přitom ty nejzákladnější informace o komunikačním partnerovi – vlastně nemusíme ani vědět, zda jde vůbec o člověka. Tato nebývalá anonymita ostatně obnažuje naši biologickou, psychologickou a sociální podstatu a umožňuje nové směry bádání a testování.V kyberprostoru si můžeme najít alternativní identitu – nebo hned několik takových identit. V kyberprostoru se můžeme ztratit, utéci do něho z prostoru reálného – i když nemůžeme utéci důsledkům takového úniku, jež se projeví ve skutečném světě.

Kyberprostor nás pohlcuje i aktivně – zvyšuje naši závislost na sobě. Elektronicky zajišťujeme svou bezpečnost, ukládáme peníze v bankách a nakupujeme. Novodobí elektroničtí loupežníci mohou pracovat se sklenkou whisky v ruce a s nohama na stole vedle klávesnice svého počítače.

V této knize se věnuji nezprostředkované komunikaci mezi lidmi, jež nám neumožňuje skrýt se za papír či za obrazovku nebo se rozpustit v „netu“. Občas, je-li to nutné, připomenu nejdůležitější zásady specifických typů komunikace, jako je komunikace zprostředkovaná, intimní nebo davová.

Komunikace je dnes opravdu rozsáhlým oborem lidského bádání i lidské praxe. Vlastně jsem stál s jakýmsi pomyslným podběrákem na břehu obrovského jezera plného lákavých úlovků a dlouze vážil, který z ulovených poznatků pustit zpátky do jezerní vody a kterému najít místo v malém rybníčku téhle knížky. Vybíral jsem vesměs podle toho, do jaké míry určitá znalost či dovednost pomáhá mně nebo mým klientům v manažerské a poradenské praxi.

O kapitolku věnovanou trendu elektronické komunikace jsem požádal svého učeného kolegu Dana France – experta na teorii a praxi elektronické spolupráce, který dokáže vidět svůj obor z odstupu a také o něm poutavě vyprávět, což dokazuje i jeho výklad v podkapitole 3.3 této příručky. Děkuji, Dane.

A Vám, čtenářům, přeji radost z úspěšné komunikace s ostatními. A také Vám děkuji za Váš zájem o knihu, díky kterému mohu po třech letech poslat na trh myšlenek její druhé, doplněné vydání, i za všechny dopisy a maily, které mi od Vás přišly. Ne že by se komunikace na této planetě od doby, kdy jsem před třemi lety psal úvod k této knížce, nějak zásadně zlepšila, díky Vám ale vím, že nejsem sám, komu to vadí.

Dobrá komunikace je předpokladem dobrých vztahů mezi lidmi a jejím základem je dobrá vůle a schopnost rozumět druhému. Se schopnostmi pochopit jiné lidi může snad trochu pomoci i tato knížka, ale o dobrou vůli se nemůže postarat nikdo jiný než my – vy i já. Tak ať se nám to daří.

Jiří Plamínek

jplaminek@seznam.cz

www.jiriplaminek.cz

1

Malý úvod do praktické psychologie

„Člověk je ten,

kdo v sobě nosí větší bytost,

než je sám.“

Antoine de Saint-Exupéry

Mimořádně vhodným úvodem k přehledu psychologie osobnosti se mi zdá být přirovnání, jež jsem slyšel od pana primáře Karla Nešpora z bohnické léčebny. Říkal, že osobnost je jako autobus, ve kterém jede mnoho lidí. A mezi těmito lidmi se vždycky najde nějaký blbec. Aspoň jeden. Aby tam nebyl, to se prostě nedá zařídit. Musí tam být. Nemá smysl ho vyhazovat, on tam z nějakého důvodu patří. To, co má smysl, je snažit se mu zabránit v tom, aby se dostal k volantu.

To je výborná taktika. Osobnost člověka je marné předělávat, je možné ji nanejvýš poznat a pohlídat, aby se její příznivé složky mohly příznivě projevit a složky nepříznivé zůstaly pod kontrolou. Této chvályhodné taktice se však nestaví do cesty nic menšího než sama psychologie. Je totiž nesmírně nepřehledná. Je ukázkou toho, že „měkké“ obory typu sociologie, politologie nebo právě psychologie dosud čekají na sjednocující teorie, jakých se dostalo přírodním vědám.

Taková fyzika nebo matematika jsou na tom totiž v tomto smyslu daleko lépe. Obě se vyvíjejí zdokonalováním ověřených teorií – klasická fyzika například nebyla tou relativistickou popřena, ale v jistém smyslu pozřena a zařazena do nadřazeného, obecnějšího systému. Podobně euklidovská geometrie nebyla smazána geometriemi neeuklidovskými – byla vřazena do jiného, vyššího a obecnějšího systému. Teorie navíc prorůstají mezi sebou, relativistický pohled na gravitaci a neeuklidovské vnímání prostoru nám umožní dívat se na prostor a hmotu v jejich vzájemné interakci.

Psychologie je jiná – v jejím lůně dnes koexistuje množství velmi rozličných teorií, z nichž mnohé se spíše vylučují, než aby se podporovaly. Sváří se tu různé pohledy na člověka. Jedny říkají, že člověk je jakýsi mechanismus, biologický stroj, jehož chování je možné do velké míry ovlivňovat zvenčí, druhé vidí v člověku živoucí osobnost, jež má do jisté míry tendenci chovat se autonomně, nezávisle na vnějších podmínkách, a dokonce se z vlastní potřeby rozvíjet.

Psychologie dnes působí dojmem, že každý jen trochu ambiciózní teoretický psycholog si vytvořil vlastní teorii osobnosti – občas to dokonce vypadá, že tak učinil v reakci na zvláštnosti své vlastní psychiky. Vysvětlení lidského chování tak psychologové hledali ve fylogenezi (Jungovo „kolektivní nevědomí“), ve fyziologických silách (Freudovo „libido“), ve víceméně mechanických procesech učení (behavioristé), v interpersonálních vztazích (Sullivanův „prs v ústech“), v překovávání pocitů méněcennosti (Adlerovo „usilování o nadřazenost“), v naplňování života (Franklova „vůle ke smyslu“), ve směřování k dokonalosti (Maslowova „sebeaktualizace“) či v jakési touze po dobrém životě (Rogersova „plně fungující osoba“).

Přes snahy různé pohledy propojovat (patrné již u Jungovy analytické teorie či Frommova rozlišování temperamentu a charakteru a zřetelně proklamované kupříkladu v systematickém eklekticismu Gordona W. Allporta) zatím nikdo nenabídl takovou psychologickou teorii, kterou by ostatní byli ochotni alespoň většinově sdílet.

Pochopitelně to z mnoha důvodů nemohu udělat ani já v této malé knížce. Mohu ovšem – když už jsem si dal práci s pročtením (ostatně velmi zajímavé) psychologické literatury – vybrat z různých zdrojů to, co je podstatné pro mezilidskou interakci, doplnit tento výběr v místech, kde z praktického manažerského pohledu psychologii něco chybí, a uspořádat vše do jednoduchého a srozumitelného systému. Jako výsledek takového úsilí je možné vnímat a využívat tuto kapitolu.

1.1 Osobnost

Naše osobnost je poměrně složitým dílem přírody. Je v ní pamatováno na různé situace, které nás v životě potkávají, i na jejich četnost a závažnost. Jasně jí prostupuje dvojí zadání, které evoluce při své tvůrčí práci měla. Musela vše zařídit tak, aby to bylo maximálně výhodné jak pro jednotlivé lidi, tak pro lidstvo jako sociálně žijící živočišný druh.

Prvním nápadným výsledkem tohoto dvojího zadání je harmonická koexistence dvou způsobů, jak své osobní vlastnosti, postoje a schopnosti získáváme. Část z nich dostáváme s sebou do života již v okamžiku početí. To jsou naše zděděné vlastnosti. Další část vzniká postupně, osvojujeme si ji v průběhu svého života fascinujícím procesem, kterému říkáme učení.

1.1.1 Zděděné vrstvy osobnosti

Proč vlastně potřebujeme dva různé procesy formování osobnosti? Protože to vyžaduje bezpečí a prospěch jedince i druhu. Dědíme to, co potřebujeme od prvního okamžiku svých životů. Uvnitř tohoto zděděného okruhu vlastností jsou ovšem dvě odlišné kategorie. První z nich souvisí se dvěma potřebami, jež jsou klíčové pro přežití: jako jedinci se neobejdeme bez základní orientace ve světě, který nás obklopuje, a také se musíme umět od počátku bránit ohrožení svého života.

Ohrožující situace a základní pilíře orientace se ovšem opakují a bývají stejné pro všechny. Všichni například potřebujeme umět odlišit vlastní a cizí (například lidi ze svého kmene či rodiny od lidí z jiných kmenů a rodin) nebo vstupovat do komplementárních vztahů, jako je vztah dítěte a rodiče nebo lovce a kořisti (a později i ženy a muže). Na takovéto opakované, ale život limitující situace a vztahy máme ve své výbavě určité starobylé programy, které jsme zdědili. A co je velmi důležité, zdědili jsme je všichni v zásadě stejně. Carl Gustav Jung říkal těmto starobylým programům archetypy.

Můžeme si představovat, že vedle zcela pudového, instinktivního chování tvoří archetypální vzorce chování úplný základ naší psychiky. Projevují se zejména v krizových, existenci ohrožujících situacích. Jsou v naší psychice jakousi základní vrstvou zděděných a přitom sdílených vlastností, na které je postaveno všechno ostatní (obrázek 1).

Obrázek 1 Pyramida osobnosti

Dále je důležité, jak se vyrovnáváme s různými podněty, které na nás v životě neustále působí. Podnětů zásadně odlišné povahy není v přírodním světě nijak vysoký počet a díky tomu je možné reakce na nejvýznamnější z nich také dědit. Počet programů, které je nutné do naší psychiky nahrát, není nezvládnutelný, takže základní programy pro práci s podněty patří do rodiny zděděných vlastností.

Tuto idylu ovšem komplikuje druhá část zadání přírodního vývoje. Nestačí, aby psychické vlastnosti byly výhodné pro jedince, musí také vyhovovat z hlediska rodu. Kdyby šlo jen o jedince, prostě by se nahrály nejnovější verze dědičných programů, které obstály v přírodním výběru, a všichni bychom si byli v těchto oblastech stejně podobní, jako jsme si podobní například ve vztahu rodiče – děti.

Tím bychom si ovšem koledovali o velký problém. Tlupa, která by měla jen samé dynamické vůdce nebo samé udržovatele pořádku před jeskyní, by zřejmě nebyla stejně úspěšná jako ta, kde jeden vede, druhý se rve s medvědy, třetí kope pasti na mamuty, jiný opatruje ohniště a další uklízí v jeskyni. Ve vývoji se postupně prosadily tlupy vnitřně rozrůzněné, v nichž pokud možno každého bavilo dělat něco trochu jiného a kde různé lidi vzrušovaly poněkud odlišné podněty.

Práci s podněty jsme tedy sice z velké části také zdědili, ale každý trochu jinak. Na obrázku 1 jde o zděděné, ale rozdílné vlastnosti. Zatímco rozložení vlastností v populaci v prvním patře pyramidy je charakterizováno normálním rozdělením (tedy onou známou hladkou Gaussovou křivkou zvonovitého tvaru), křivky četnosti vlastností ve druhém patře mají složitější tvar a obsahují lokální minima a maxima (obrázek 2). Do skupiny zděděných, ale rozdílných vlastností patří i motivační založení lidí.

Obrázek 2 Distribuce znaků v populaci

a – vývojově nezajímavá distribuce

b – znak testovaný přírodním výběrem

c – vývojově zdůrazněná diferenciace ve znaku

1.1.2 Naučené vrstvy osobnosti

Diversita zděděných lidských programů pro práci s podněty sice vyhovuje společensky, ale z hlediska jednotlivce je v zásadě přítěží, protože se takový jednotlivec musí učit jednat a dobře vycházet s různými typy lidí, kteří se od něho navíc mohou svými preferovanými podněty nebo způsoby práce s nimi výrazně lišit.

Různých kombinací, kdo s kým se může setkat, je velmi mnoho. Museli bychom mít hlavy velikosti dobře narostlé tykve, kdybychom v nich chtěli nosit všechny specializované programy pro všechny myslitelné specifické typy vztahů.

Co když se setká silně dynamický a mírně nadprůměrně sociálně orientovaný člověk s výrazným mrzoutem, který má vysokou potřebu jistoty a bezpečí? Podobných kombinací přece existuje počet v zásadě nekonečný. Stejně rozmanité budou také parametry různých situací, v nichž se takové dvojice mohou setkat.

Navíc nám – konkrétním lidem – některé programy budou úplně nanic, protože náš způsob práce s podněty je přece dán, zdědili jsme jej, ale programy vztahového chování bychom museli dostat jako balík, tedy včetně těch, které bychom nevyužili.

Poskytnout zděděný návod pro všechny myslitelné situace prostě není možné. Hledá se tedy jiný způsob získávání psychických vlastností a je také nalezen: jde o proces učení. Vše, co se týká běžných vztahů, se učíme. Přitom se učíme jen to, co v podmínkách, do kterých jsme byli počati (a hlavně v podmínkách, do kterých se později rodíme), opakovaně potřebujeme.

Když nám jako dítěti nějaké jiné dítě vezme oblíbenou hračku, zkoušíme různé možnosti reakcí. Ty, které se nám opakovaně osvědčují, fixujeme a později jim dáváme stále dospělejší podobu.

Příklady

Ve sporu můžeme například jít a praštit jiné dítě motyčkou do hlavičky (takto byl ve třech letech testován autor této knihy a dodnes si to živě pamatuje). Když se to opakovaně osvědčí, osvojíme si zřejmě styl násilného řešení sporů a proneseme jej z dětství do dospělosti. – Nebo můžeme běžet s pláčem za rodiči, a pokud se to bude trvale osvědčovat, možná získáme návyk vyhledávat ve sporných situacích autority, který budeme využívat i jako dospělí.

Důležité je, že toto učení je v zásadě nevědomé. Probíhá podle schématu naznačeného na obrázku 3. Z něho je zřejmé, že rejstřík, ze kterého vybíráme efektivní vztahové chování, pramení v zásadě ze dvou zdrojů: můžeme pozorovat a napodobovat chování jiných lidí nebo nové vzorce chování sami vytvářet.

Obrázek 3 Model procesu učení

(Převzato z knihy Sebepoznání, sebeřízení a stres, 2. vyd., Grada, 2008, tabule 19, s. 57)

Kterou cestou se vydáme, závisí především na relativní velikosti nápodobného a tvůrčího potenciálu (tedy na odpovědi na otázku, kolik je v okolí vzorů, a kolik toho tedy můžeme a chceme napodobit, a na odpovědi na otázku, jak velká je naše ochota a schopnost nové vzorce chování vytvářet). Jsou-li oba potenciály zhruba stejně veliké, často se rozhodujeme podle svého hlubšího psychického založení, konkrétně podle svých motivačních preferencí, jež sídlí ve druhém patře pyramidy na obrázku 1.

Nevědomě naučené jsou zejména vztahy, především vztahy mezi lidmi a vztahy lidí k hodnotám. Ke klíčovým faktorům patří naše afinita k soutěži nebo ke spolupráci a míra našeho pragmatického či principiálního zaměření. Podle těchto dvou kritérií je možné vytvořit velmi užitečnou typologii lidí, kterou jsem popsal v jedné ze svých předchozích knih (interaktivní typy lidí, viz atlas Sebepoznání, sebeřízení a stres, Grada, 2008, s. 60–65). V této vrstvě vznikají i preference pro různé typy týmových rolí a základ pro typologie, jako je například ta od Mereditha Belbina (Management teams: why they succed or fail, 1984).

V tomto patře také vzniká individuální víra konkrétního člověka v nejrůznější božstva a řada našich podobných přesvědčení, k nimž důkazy buď neexistují, nebo je z nějakých důvodů nežádáme.

Některé věci se učíme vědomě. Příkladem jsou cizí jazyky, tedy všechny jazyky, které jsme si neosvojili nevědomě stykem s rodiči v raném dětství. Vědomě naučené věci jsou v naší psychice podle obrázku 1 ukotveny nejmělčeji. Používáme je zejména ve standardních situacích, kdy jsme v pohodě a klidu. Jakmile se dostaneme do nestandardní, zátěžové situace, jsou tím prvním, na co zapomínáme a co nahrazujeme hlouběji zakotvenými vzorci chování.

Příznivější situace nastává, když se z používání takto naučených věcí stane návyk, tedy fakt, že je užíváme nevědomě, bez přemýšlení vždy v situaci, kdy nastanou určité podmínky.

Tím se ovšem dostáváme do nevědomých prvků chování a propadáme se z nejvyššího do třetího patra pyramidy na obrázku 1. Vzorce chování osvojené mechanismy působícími na úrovni třetího patra jsou o něco trvanlivější a ztrácejí význam pouze pod velkým tlakem.

1.2 Chování

Osobnost člověka se navenek projevuje jeho chováním. Člověk ovšem jedná (chová se) také v závislosti na vnějších podmínkách. Vnější podněty vytvářejí spolu s osobností jeho postoje, zájmy, potřeby, tužby, schopnosti a další faktory, které chování ovlivňují. Mezi vnějšími podmínkami a chováním člověka je vztah různé míry volnosti či těsnosti: někdy je chování člověka podmínkami zcela diktováno, jindy se člověk může – řečeno slovy Viktora Emila Frankla – od podmínek osvobodit.

1.2.1 Jak fungujeme

Obrázek 4 ukazuje, v jakých situacích jednotlivá patra osobnosti dominují. Nejvyšší patro se projevuje v klidu a pohodě standardních situací, kdy je dost času soustředit se a promýšlet vlastní chování. Třetí patro dominuje v nestandardních situacích, v nichž sice o něco jde, ale v nichž zároveň existují jistá pravidla a mechanismy, které umožňují hledat řešení. Druhé patro má zásadní vliv na chování v krizích, tedy v situacích, kdy je ohrožena stabilita, tj. jsou zpochybněna pravidla vztahů a jsou odstraněny mechanismy, které umožňují hledat rovnováhu. Nejnižší patro přebírá vládu nad naším chováním především při zásadním ohrožení jedince (a někdy i společnosti či rodiny).

Obrázek 4 Uplatnění jednotlivých pater pyramidy osobnosti

To, že zděděné chování přebírá kontrolu nad naším chováním, kdykoliv jde o přežití nebo zásadní krizi, je docela logické. Bylo testováno přírodním výběrem miliony a v některých případech i stovky milionů let ve velkolepé aréně evoluce života a vítězná řešení jsou předávána jako rodový zkušenostní poklad z generace na generaci.

Tyto hluboce zakořeněné, nevědomé složky našeho chování jsou také – ne bez souvislosti se svým dlouhým vývojem – vázány na starší části našeho mozku, typicky na mozkový kmen, strukturu, jejíž analogii známe již ze stavby těla devonských plazů. Od té doby již ovšem uplynulo více než 350 milionů let a mozkový kmen se stihl s tělem dobře sžít. Je proto ve svých reakcích rychlý v procesu a spolehlivý ve výsledku.

Mozková kůra, centrum vědomého chování, je oproti kmeni mladičkým orgánem, který se do dnešní podoby vyvíjí sotva pár milionů let. Její práce je pomalá a nespolehlivá. Myšlení, vázané na mozkovou kůru, je rovněž mladou, z hlediska vývoje v podstatě experimentální funkcí, což znamená, že mu nemůže být svěřeno nic, co je v hlediska přežití opravdu důležité.

Vždy, když o něco skutečně jde, dostává tedy mozkový kmen se svými hluboce vžitými reakcemi přednost před mozkovou kůrou a jejím vědomým zvažováním situace. Tento mechanismus nás chrání, když se na nás valí ze svahu velký kámen nebo se dotkneme horkého předmětu. V těchto a podobných případech zareagujeme ještě dříve, než stačíme nebezpečí vědomě registrovat.

Naopak ve chvílích klidu a pohody to vypadá, jako by nás řídilo myšlení. Je to ale jen klam – ve skutečnosti se mnoho vědomě nepřístupných funkcí stará o to, aby vše běželo optimálně. Tyto funkce jsou kdykoliv připraveny odsunout myšlení na vedlejší kolej.

Naše nevědomí tedy žije dosti svébytný život, který je nejen nezávislý na vědomí, ale je mu v mnoha (ne-li ve všech) ohledech i nadřazen. Vědomí a nevědomí se také mohou kdykoliv při komunikaci mezi lidmi rozdvojit a vyprávět o nás každé svým specifickým jazykem. K tomuto zajímavému jevu se společně vrátíme v podkapitole 2.1. Ještě předtím bych rád vysvětlil, proč se často lišíme v tom, jak vnímáme svět kolem sebe, a proč je myšlení – přes všechno, co jsem o něm dosud napsal – tolik důležité.

Pro přežití je podstatné, aby se do procesů, které v mozku nepřetržitě probíhají, dostávaly neustále informace v nezbytném množství a kvalitě. Dodatek o nezbytném množství a kvalitě je velmi zásadní – mozek totiž při zpracování informací postupuje velice selektivně – vybírá si pouze některé informace z těch, které jsou mu nabízeny, přičemž jde o redukci skutečně rozsáhlou.

Příklad

Podle Frederica Vestera (1996) přijímá člověk svými smyslovými orgány zhruba 1 miliardu bitů informací za vteřinu. Je ovšem velmi vybíravý: zpracovává z nich pouhou stovku. Tyto informace, vpuštěné k dalšímu zpracování, ovšem interagují s informacemi, které jsou zde již uloženy. Díky této interakci tak podle profesora Vestera počet zpracovávaných informací prudce stoupne, takže nakonec náš organismus pracuje každou vteřinu se zhruba 10 miliony informačních jednotek. Celý proces má tedy podobu významného zúžení, které je vzápětí následováno významným rozšířením (což schematicky, nikoliv tedy ve správném měřítku, ilustruje obrázek 5).

Rozhodování o tom, které informace projdou úzkým hrdlem na obrázku 5, ovšem – jak zřejmě již tušíte – podle profesora Vestera není svěřeno mozkové kůře. Pokud by bylo svěřeno kůře, probíhalo by racionálně. Rozhodováním o výběru informací se ovšem zabývá spíše limbický systém, tedy struktura v mozku, jež odpovídá za prožívání příjemných a nepříjemných pocitů a emocí.

Obrázek 5 Příjem a interakce informací v mozku

(Sestaveno z údajů Frederica Vestera)

Výběr informací pro zpracování tedy není zcela objektivní. Je minimálně zčásti podřízen emocionálnímu stavu a emocionálním zkušenostem člověka. To ovšem znamená, že naše vidění světa není a ani nemůže být objektivní – u různých lidí se může i velmi významně lišit a záviset nejen na lidech, ale i na situaci.

Příklady

Představte si, že do vás někdo na ulici téměř vrazí, mine vás doslova o chlup. Může se stát, že ve stejné chvíli si vy o něm pomyslíte, že se žene bez ohledů na lidi kolem, a on o vás, že bez ohledu na jeho spěch překážíte. – Když se skupina neúmyslně rozdělí v terénu na dvě části, obě mají tendenci o sobě navzájem říkat, že se ta druhá ztratila či zabloudila.

Tyto komplikace mohou být ostatně z hlediska vývoje účelné – pro přežití lidské tlupy (i zvířecích skupin) mohlo být užitečné, když si každý jedinec všiml trochu jiných aspektů reality.

Subjektivní vnímání světa je způsobeno i tím, že subjektivní není jen příjem dat ke zpracování, ale i proces jejich zpracování. Ten závisí na asociačním vzoru, tedy na způsobu, jakým se – podle Frederica Vestera zčásti geneticky a zčásti v raném postnatálním vývoji člověka – propojily neurony v našem mozku. Asociační vzor do značné míry ovlivňuje způsob myšlení a podobnost či rozdílnost asociačních vzorů partnerů v komunikaci do jisté míry souvisí s tím, jak si spolu budou rozumět. Asociační vzor se dotváří v prvních letech života a v zásadě se už dál nemění.

Odlišné vidění světa se dále prohlubuje zvláštnostmi ukládání vjemů v mozku. Důležité vzpomínky ukládáme do paměti. Když je potřebujeme oživit, „vyvoláme si je“ – vzpomeneme si, „jak to tehdy bylo“. Toto vyvolávání je důležité z hlediska paměti – vzpomínky, které nejsou vyvolávány, se mohou postupně propadnout do nevyvolatelna nebo možná i zcela vymizet.

Při každém vyvolání, při každé práci se vzpomínkou pochopitelně dochází k určitým nepřesnostem – vzpomínka se trochu mění, něco se může ztratit, něco přibýt. A tady je skryta velká záludnost: zdá se totiž, že zpět do paměti ukládáme vzpomínku v této poněkud pozměněné podobě. Po dlouhé době mohou tyto drobné nepřesnosti vzpomínku významně pozměnit.

Celý proces je pochopitelně individuální, takže dva lidé, kteří zažili určitou událost, ji mohou nejen zcela jinak vnímat, ale dokonce si ji postupně upravovat – a to opět velmi individuálně a poměrně nezávisle na realitě. Pro téma této knihy – komunikaci – to znamená sice možná vývojově užitečnou, ale přece jen značnou komplikaci.

Aby to bylo ještě složitější, o další rozdíly se starají lidé svými komunikačními preferencemi – vyhledávají přednostně ty partnery, se kterými si lépe rozumějí. Může to vést až ke vzniku relativně izolovaných skupin lidí (viz také zmínka o ideové partenogenezi v podkapitole 2.2.1).

1.2.2 Proč vlastně myslíme

Myšlení je tedy podle předcházející kapitoly z vývojového hlediska velmi mladým procesem, jde o jakýsi vývojový experiment. V lidském organismu je myšlení jako vývojová novinka v mnoha směrech hodně diskriminováno – dostává prostor a může uplatnit svůj větší vliv na naše chování vlastně jen ve chvílích, kdy prožíváme relativní pohodu, kdežto v zátěžových situacích (například v ohrožení) dominují starší a rychlejší funkce typu instinktů nebo intuice.

Původ a smysl této pozoruhodné experimentální funkce lidského organismu zůstává dosud jen předmětem teorií. Z pohledu rychlého praktického užití je mezi těmito teoriemi zvláště zajímavá teorie memů. Protože v této malé kapitolce musím být velmi stručný, zájemce o další podrobnosti odkazuji na dílo tří velkých myslitelů, na jejichž myšlenkách dnes celá teorie memů stojí.

Jde o Charlese Darwina (jeho práci On the Origin of Species by Means of Natural Selection z roku 1859 dnes přečte asi jen málokdo, je ovšem pravda, že právě jí byl nalezen, či spíše prokázán motor biologické evoluce), Richarda Dawkinse (v jeho proslulé knize The Selfish Gene se v roce 1975 poprvé objevilo slovo mem, ale Richard Dawkins především ve svých pozoruhodných dílech vysvětlil význam memů pro evoluci lidské mysli) a Danniela Dennetha (za přečtení stojí například Darwin´s Dangerous Idea z roku 1995 – byl to právě Danniel Denneth, který poprvé vyslovil předpoklad, že lidský mozek je dílem memů).

Teorie memů nepřichází s ničím menším, než je objev nového typu vývoje, nezávislého na biologické evoluci. Biologickou evoluci dnes vnímáme jako soutěž genů. Geny jsou vlastně jakýmisi návody na výrobu proteinů. Pro účely svého přežívání si vytvářejí organická těla. Vlastnosti těchto těl jsou proto podřízeny potřebám replikace genů.

Teorie memů říká, že u lidí jsou vedle genů ve velkolepé hře vývoje přítomny i memy – na genech nezávislé replikátory, které pohánějí evoluci lidské mysli. Memy jsou také návody – tentokrát ovšem na „výrobu“ chování. Jde v zásadě o myšlenky, informace, které se původně skladovaly výhradně v lidských mozcích, ale později pro ně vznikla i jiná prostředí, například knihy nebo počítače. Zatímco geny se šíří rozmnožováním a jednotlivé generace jsou určeny potomstvem, memy se šíří imitací (tedy v podstatě učením se cestou nápodoby) a mohou jít i proti směru evoluce genů, například ze syna na otce.

Důležité je, že memy jsou stejně „sobecké“ (tento termín používá Richard Dawkins) jako geny. Jejich cílem je prostě nechat se zkopírovat, a to bez ohledu na prospěch nosiče. Vznikají buď v lidské mysli, nebo jako mutace a kombinace preexistujících, „služebně starších“ memů při jejich přenosu mezi jednotlivými skladovacími místy (viz také kapitola 3, věnovaná uchovávání a šíření informací). Memy se šíří bez ohledu na svou pravdivost a užitečnost, spíše rozhoduje jejich atraktivita.

Příklad

V době zcela nedávné se českou společností poměrně úspěšně šířil zjevně nepravdivý mem, že jeden známý politik místo zdolání vysoké hory tajně pobýval v neméně známé protialkoholické léčebně. Přestože každému šiřiteli muselo být v zásadě jasné, že jde o prokazatelný nesmysl, mem prosperoval do té doby, dokud se na událost nepozapomnělo (níže ještě připomenu, že memy se nejlépe šíří pohromadě, ve vzájemných asociacích). Zajímavé bylo, že na šíření se podíleli jak příznivci zmíněného politika, tak i ti, kteří mu příliš nepřejí.

Produkty působení memů jsou některé velmi pozoruhodné jevy a věci, mimo jiné i lidské vědomí a lidský mozek. Mozek člověka je jakousi zaslíbenou zemí, kam se každý mem touží dostat a kterou si také přetváří a zdokonaluje, aby se mu v ní dobře bydlelo a žilo a aby mohl snadno cestovat do jiných mozků. Během svého pobytu v mozku i během cest mezi mozky se mem – jak víme – může měnit. Návod k nápodobě tedy neurčuje chování do posledního detailu, což vlastně umožňuje memům vyvíjet se a způsobuje kulturní evoluci. Ostatně – podobně se mění i geny, nehledě na to, že geny také přesně neurčují fenotyp (tedy výslednou podobu) organismu, ten závisí na povaze surovin, z nichž tělo vzniká, a na povaze vnějšího prostředí, do kterého se organismus rodí.

Je tedy zřejmé, že kulturní evoluce splňuje stejné tři spouštěcí podmínky jako evoluce biologická. Je v ní přítomna dědičnost (tedy předávání memů), variabilita (memy se při skladování a předávání mohou měnit) a selekce (zajímavé a atraktivní memy se šíří přednostně).

Oba typy evoluce jsou na sobě do značné míry nezávislé – mohou se podporovat (například když se mladší generace lidí učí od zkušenějších starších generací), ale také jít proti sobě. Ekologické potíže lidstva souvisejí jistě do velké míry právě s tím, že se přírodní a kulturní evoluce dostaly do konfliktu. Působivě píše o tomto konfliktu profesor Josef Šmajs v knize Drama evoluce (Hynek, 2000).

Lidé se tedy odlišují od ostatních organismů tím, že jejich vysoká schopnost imitovat vytvořila zcela nové replikátory (tedy memy), které jsou ve své replikaci na genech nezávislé, jsou stejně vlivné a sledují své vlastní zájmy. Mohou působit proti zájmům genů a jejich nosičů – mozek je například uvyklý neustále myslet, protože v něm o své místo na slunci neustále soutěží obrovská množství velmi sobeckých memů, a to všechno se děje navzdory skutečnosti, že myšlení je energeticky poměrně náročné. Někteří lidé to již vytušili i bez příslušné teorie a snaží se z moci memů osvobozovat a metodami jako meditace „vyprazdňovat“ své mozky a navozovat stavy „nemyšlení“.

Memy často vstupují do větších celků – memplexů, v nichž jsou systematicky uspořádány. Nejlépe se proto šíří memy, které buď dobře zapadají do existujících memplexů, nebo vytvářejí vhodnou možnost pro jiné memy, aby se připojily a začaly s nimi memplex vytvářet. Pokud jsou takové memy ještě schopné vyvolat emotivní odezvu, mají obrovskou evoluční šanci.

Příklad

Typickými memplexy jsou náboženství. Nejenže jde o memplexy, což samo o sobě podporuje šíření lidskou společností, ale tyto memplexy navíc vesměs slibují řešení velké lidské frustrace z toho, že individuální život končí smrtí. Na náboženských systémech je mimořádně dobře vidět, že při šíření memů hrají silné emoce daleko významnější roli než zdravý rozum. Kdyby někdo prodával podobně prokazatelný produkt, jako je existence různě pojatých božstev, někde na trhu, jistě by nic neprodal. V okamžiku, kdy do příslušného memplexu vsune „řešení“ strachu ze smrti, má o dostatek zákazníků, kteří jsou ochotni přehlížet důkazní nouzi a spokojit se s vírou, na tržišti myšlenek postaráno.

K vytvořeným a šířeným memplexům je možné účinně připojovat další memy a tím je šířit. A protože každý mem je vlastně určitým návodem k chování, je možné tímto způsobem ovládat i velmi rozsáhlé skupiny lidí. Například memy připojené k náboženství mohou vést k souznění s přírodou, lásce k bližním, poctivosti a slušnosti, stejně jako ke strachu, k poslušnosti, nenávisti či násilí. Mohou vést i k hledání dobra a „božího obrazu“ ve vlastním nitru. A také k absurdním a tragickým situacím podobným té v následujícím příkladu, jenž je doslovným přepisem krátké zprávy v Mladé frontě Dnes ze dne 6. 6. 2006.

Příklad

Muž, který vlezl v ukrajinské metropoli Kyjevě do lvího výběhu s přesvědčením, že ho bůh ochrání, svůj „pokus“ nepřežil. Lvi ho roztrhali. „Muž podlezl zábradlí, sundal si boty a vešel do výběhu se lvy. Přitom volal: Jestli je bůh, tak mě ochrání,“ uvedl mluvčí zoo. „Lvice přišla přímo k němu, srazila ho k zemi a překousla mu krční tepnu,“ dodal.

Pro teorii a praxi managementu je klíčové, že funkčním memplexem se může stát i firemní kultura. Firemní kultura je v zásadě množina vztahů ve firmě – především vztahů k firemním myšlenkám a lidem, kteří ovlivňují jejich uskutečňování. Hodnoty, pravidla a normy chování se daleko lépe prosazují, když jsou zasazeny do systému firemní kultury, který má pokud možno dlouhou tradici, ukazující, že se příslušný memplex osvědčil v minulosti, je živý v přítomnosti a vzbuzuje příznivá očekávání pro budoucnost.

Teorie memů velmi pomáhá při pochopení lidského chování a zvláště pak komunikace mezi lidmi. Spoluvysvětluje řadu společenských jevů od šíření zjevně pochybných historek (některé jsou velmi trvanlivé, například ta o psu, kterého se majitel snažil osušit v mikrovlnné troubě) až po relativní oblibu adopce, která je z genetického hlediska holým nesmyslem, ale z hlediska memetického je dobře pochopitelná – memům je přece srdečně jedno, zda se šíří po genetických liniích nebo jinými cestami.

Memy a memplexy pochopitelně formují nejen firemní kulturu, ale i kulturu celých společností. Často replikované memy mohou přitom ovlivňovat celé generace lidí a směrovat jejich myšlení velmi odlišně. Abych ilustroval tyto odlišnosti, vybral jsem dva příklady poměrně extrémních typů životních postojů, jež si v poslední době ve společnosti konkurují. Mrzí mne, že pro první z nich jsem našel velmi snadno příklad v českém prostředí, kdežto konkrétní formulaci druhého jsem nalezl o něco nesnadněji až za oceánem.

Příklad 1

„Charakter je luxus, který si v jednadvacátém století vůbec nikdo nemůže dovolit. A jestli mi ukážete jednoho charakterního člověka v týhle zemi, tak já mu tady postavím pomník.“ (Ladislav Štaidl, Pátek Lidových novin, 27. 9. 2007, s. 13)

Příklad 2

„Ukládám-li na konto, které mám vůči vám v citové bance, zdvořilost, laskavost, čestnost a dodržování slibů, vytvářím tím aktiva. Vaše důvěra vůči mně vzrůstá a já se mohu na tuto důvěru v případě potřeby kdykoliv obrátit.“ (Stephen R. Covey, 7 návyků vůdčích osobností pro úspěšný a harmonický život, s. 185)

Nechci obě sdělení hodnotit. Pouze v souvislosti s nimi a naším tématem, tedy vznikem lidského chování a jeho kopírováním v lidské společnosti, připomínám existenci sebenaplňujících předpovědí a upozorňuji, že z pohledu evoluce lidského chování není ani trochu lhostejné, jaké memy se společností šíří a jaké lidské vzory mají na společnost vliv.

1.3 Vývoj

I když pomineme fylogenezi, tedy vývoj nad úrovní jednotlivých lidí a ostatních živých tvorů, jejíž existenci a vliv na náš život jsem mohl mírně připomenout díky představení teorie memů, stále nám tu zůstává individuální vývoj psychiky člověka, tedy její proměny v průběhu jednotlivých lidských životů. Zmíním alespoň dva aspekty tohoto vývoje, oba s přímým vlivem na ochotu a schopnost lidí komunikovat a spolupracovat se svým okolím.

1.3.1 Psychické zrání

Pro naše téma je podstatné, že v průběhu života nezrajeme jen tělesně, ale i psychicky. Naše psychika se postupně vyvíjí a pro ochotu a schopnost určitého člověka komunikovat a spolupracovat je – vedle působících vnějších podmínek – do značné míry určující, kam až jeho psychika dozrála.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Komunikace a prezentace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.