Myke Cole v nakladatelství

FANTOM Print

Kontrolní bod

Pevnost Hranice *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2012 by Mike Cole

Cover © Michael Komarck

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-226-3

ISBN 978-80-7398-535-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-536-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno vojákům, námořníkům, letcům, mariňákům a pobřežní

stráži Spojených států. Jestli jsem na bitevním poli prokázal jen

trochu odvahy, pak to bylo proto, že jsem vás nechtěl nechat na

holičkách.

PODĚKOVÁNÍ

Napsat román je dílem skupiny lidí, za niž všechno sklidí jedna osoba. Dovolte mi, abych se to pokusil odčinit. Rád bych vyjádřil zvláštní dík své rodině, a především bratrovi Peterovi, který mě naučil, že umění je věc, která stojí za snahu. Také děkuji svým čtenářům Tamele Viglioneové a Joelovi Beavenovi, a svému agentovi a drahému příteli Joshuovi Bilmesovi. Díky také mé editorce, Anne Sowardsové, která od začátku do tohoto projektu vkládala důvěru, a také Johnovi Hemrymu, Chrisovi Evansovi a Ann Aguirreové. A také díky Jayovi Francovi, Jamesovi Kehlerovi a Kikki Shortové (která je zároveň mou švagrovou, takže předpokládám, že bych jí měl poděkovat za to, že si vzala mého bratra), že se uvolili tuto knihu přečíst. Ó, a také mamince, přestože se přiznala, že nemá potuchy, o čem to pořád mluvím.

Děkuji Stephanii, Mikeovi, Killianovi a ostatním z Potomac Yard Barnes & Noble, v jejichž kavárně byla napsána největší část této knihy. Děkuji také House Bloodguard, kde mě naučili, že chrabrost je dobrá, ale bez disciplíny to nejde, a také Everyday Is Wednesday Hash House Harriers (DC), kde se mi starali o víno, ženy a zpěv poté, co kniha byla odevzdána a probíhaly korektury.

Zvláštní dík patří podporučíkovi Andremu Sinouovi z námořní pěchoty, který mě nezradil, když jsem byl na dně. Dále těmto mužům z armády USA: generálmajorovi Edwinu Spainovi. Měl jste pravdu, pane. Poslední čtvrtina sekundy může změnit celý svět. Dále podplukovníkovi Jamesi Wanovichovi, který nás dokázal uklidnit, když se nepřímá palba nebezpečně přiblížila, a naučil nás, že strach má velké oči.

Obzvláštní dík patří mužům a ženám z pobřežní stráže v sektoru Hampton Roads a absolventskému ročníku 02 – 08 (zvláště rotě Alpha z první čety). Když se můžete opřít o takovéhle lidi, není možné selhat.

A v neposlední řadě Peterovi V. Brettovi, mému profesoru X. Bez vás bych to nikdy nedokázal.

NA ÚTĚKU

Slovo „Napojený“ se stalo součástí magického žargonu. Dříve se používalo pro lidi, jimiž proudila magie, ale oni to zatím nezpozorovali. Nyní je každý z nich – od Neprojevených až po profesionální armádní Mágy – považován za Napojeného. Je to velmi široký pojem, zahrnující každého, kdo prošel Velkým znovuprobuzením, a zároveň důkaz, jak rychle jsme se adaptovali na tuto novou realitu.

John Brunk

člen štábního výzkumného týmu

Oxford English Dictionary

KAPITOLA 1

ÚTOK

„…hlásíme se vám živě od Lincolnova památníku ve Washingtonu D. C. Právě jsme dostali informaci, že během incidentu, při němž Samotář zapříčinil zřícení pomníku, zůstal uvnitř uvězněný neznámý počet turistů. Zásahový tým JNO je již na cestě sem. O dalším vývoji situace vás budeme průběžně informovat…“

Alex Brinn, SPY7 News – Washington, D. C.

reportáž o Blochově incidentu

Chtějí po mně, abych zabil dítě, pomyslel si nadporučík Oscar Britton.

Na monitoru běželo video bez zvuku, pořízené bezpečnostní kamerou na střední škole. Byl na něm mladík, který stál v přednáškovém sále. Pod černým tričkem s dlouhými rukávy byla vidět kostnatá hruď. V uších, nose a ve rtech měl kroužky, spojené řetízky, a natužené vlasy hrály všemi barvami.

Obklopovala ho vířivá ohnivá koule.

Valící se kouř zaclonil čidlo kamery, ale Britton ještě zahlédl, jak chlapec natáhl ruku a vyslal plameny někam mimo dosah kamery. Oheň zasáhl prchající studenty, kteří se začali válet po zemi a snažili se uhasit hořící vlasy a oblečení. Ostatní s křikem utíkali.

Vedle chlapce stála buclatá dívka s vlasy obarvenými na černo a stejně tmavou rtěnkou i očními linkami. Roztáhla paže.

Plameny kolem chlapce pulzovaly s každým jejím pohybem, až se z nich vytvořily dvě ohnivé siluety, tvarem i velikostí podobné člověku. Ohňoví elementálové tančili mezi studenty a spálili vše, co se jim postavilo do cesty. Britton sledoval, jak se elementálové množí: rázem byli čtyři, najednou šest. Plameny se rozšířily ke stupínku a v elektrických kabelech zajiskřilo. Dívčina magie toho okamžitě využila a zformovala z elektřiny dvě tančící lidské siluety – elementály, sršící energií. Zářili mezi studenty a z konečků prstů obloukem vysílali prskající, oslnivě modré blesky.

Britton polkl a členové jeho týmu se za ním neklidně vrtěli. Slyšel, jak dělají místo pro nadporučíka Morgana a členy jeho úderného týmu, kteří čekali na rozkazy a seskupili se kolem monitoru, upravovali si popruhy zbraní a ládovali si náboje do zásobníků. Měli zásobu průbojné a trhavé munice a svítících střel. To nebyly standardní střely a palebný průměr, který obvykle brávali s sebou na mise, jejichž cílem bylo někoho přepadnout a zajmout. Britton znovu polkl. Tohle byla munice určená k útoku na obrněného, cvičeného nepřítele.

Všichni čekali na bojovou poradu. Video se mezitím zastavilo a již popáté se rozběhlo znovu od začátku. Chlapec se opět vznítil a dívka vedle něj vyvolala ohňové elementály, kteří se rozběhli po sále.

Strach stáhl Brittonův žaludek do pevného uzlu, ale před zraky svých mužů se to snažil nedat najevo. Věděl, že když vůdce podlehne strachu, přenese ho na své podřízené.

Instruktor nakonec zaujal pozici vedle monitoru. Jeho modré oči v jasném světle zešedly jako kámen. „Tohle je střední škola v South Burlingtonu, asi sedm kilometrů od našich pozic. Vyslali jsme Mága, aby prověřil tip na nelegální Napojení, a tyhle děti se rozhodly, že to místo zničí, jakmile zjistily, že jsou odhaleny. Tamější policejní jednotky jsou již na místě a budou se mi hlásit jako kapitánu Thorssonovi. Potřebuju, abyste striktně dodržovali volací znaky. Za všech okolností mi říkejte Harlekýn.

Helikoptéry venku provádějí předletovou kontrolu a vy byste měli být připraveni a zaútočit na cíl patnáct minut po zahájení akce. Policejní jednotky South Burlingtonu společně s 86. divizí se postaraly o evakuaci civilistů. Měli bychom mít zcela volný prostor, takže rozkaz zní: dostat se dole dovnitř do budovy a udělat pořádek v tom chaosu.“

„Vypadá to na pyromanta, pane?“ zeptal se Britton.

Harlekýn odfrkl a vyslovil nahlas Brittonovy největší obavy. „Opravdu si myslíte, že by patnáctiletá holka měla takovou moc, aby řídila třeba jen jednoho takového elementála, nebo dokonce půl tuctu? Ti ohniví muži mají vlastní vůli.“

„Fakt skvělý,“ zašeptal hlasitě svobodník Dawes. Všichni kolem to slyšeli. „Zapovězená! Zasraný elementálové! Ježiši Kriste, do prdele s nima.“

Podporučík Cheatham se otočil ke svým mužům. „No a co! Tak je Zapovězená! Pro opravdového vojáka nejsou zakázaná umění o nic horší než povolená!“

„To je dobrý, Dane,“ řekl Britton a zagestikuloval na Cheathama. Dawes byl nejmladší z celého týmu a měl mladické sklony k přehánění.

Britton pocítil, že mezi nimi zavládl strach. Morgan se nervózně ošíval a přitahoval pohledy svých vojáků.

„Nelíbí se mi to o nic víc než vám,“ řekl Harlekýn, „ale zákon mluví jasně. Veškeré zásahy jednotek nadpřirozených operací na území Spojených států musí být doprovázeny standardními armádními jednotkami. Já si to nevymyslel. Na to je prezidentský výnos. Ale vy máte na starosti vnější okruh, kordón a potlačení ohně. Tohle je zásah JNO a vy nás necháte, abychom se postarali o cíl.“

Cíl, pomyslel si Britton. Takže takhle nazýváte patnáctiletou holku a jejího přítele.

„Co chcete dělat, pane?“ zeptal se Britton.

„Chcete na ně seslat tornádo, pane?“ řekl Dawes.

Harlekýn se mírně ušklíbl koutkem úst. „Tak nějak.“

Kdyby tohle řekl kdokoli jiný, muži by se začali smát. Ale Harlekýn byl akreditovaným Mágem v jednotkách nadpřirozených operací.

Každé své slovo myslel vážně.

„Pane,“ řekl Britton a snažil se nedat najevo nejistotu. „Se svou helikoptérou ve vzduchu a svými chlapci na zemi to považuji za nepřijatelné riziko. Vrtulníky a tornáda nejdou dohromady.“

„Chápu, že se obáváte o tým,“ řekl Harlekýn, „ale jestli udržíte stanovené pozice a budete jednat dle rozkazů, žádná zbloudilá magie vás nemůže ohrozit.“

Krýt záda JNO a při tom vyřídit jednu Zapovězenou. Když hrozilo, že mu povolí nervy, ozval se hlas poručíka Morgana. „To si prostě děláte legraci.“

Britton sledoval, jak strach přeskakuje z poručíka na jeho jednotku. Vlastní tým se mu hroutil před očima, a i když to byli profíci, sžíral je strach. Věděl, že by se měl snažit je podržet, ale před chvílí viděl, jak několik dětí uhořelo na chodbách přesně té střední školy, na kterou kdysi chodil. A na střechu, kde poprvé políbil dívku, za pár minut vysadí svůj tým, aby kryl jednotku JNO, která chce použít magickou moc proti dvěma puberťákům.

Toho kluka by mohli dostat živého. Samotářům jsou někdy odpuštěny minulé hříchy, pokud složí přísahu a přidají se k JNO.

Ale dívka neměla šanci. Byla Zapovězená. Osud těch, u nichž dojde k Projevení zapovězeného umění, je zpečetěn. Buď je zastřelí, nebo odvlečou v poutech a se zahalenou tváří, aby je už nikdy nikdo nespatřil.

„Pane, chci se jen ujistit, že cílem této mise je zajmout nepřítele, je to tak?“ zeptal se Britton.

Harlekýn jen pokrčil rameny. „Samozřejmě. Pravidla zasazení jednotek mluví jasně. Pokud vás napadnou, přejděte do útoku s cílem zabít. Myslete především na bezpečí svých lidí.“

„Jsou to vystrašené děti, pane,“ pokračoval Britton. „Možná se vzdají. Spojili jsme se s jejich rodiči? Nemohli by jim to rozmluvit? Vím, že to zní hloupě, ale…“

„Zní to hloupě, nadporučíku!“ přerušil ho Harlekýn. „A my zrovna teď nemáme čas sedět s rukama v klíně. Ty děti měly na výběr. Mohly se řádně nahlásit. Ale neudělaly to. Raději jednaly na vlastní pěst. A nezapomeňte, kdo uteče, je stejný jako Samotáři. Ještě nějaké otázky?“ zeptal se Harlekýn a vrhal zlostné pohledy na shromážděné týmy.

Žádné další dotazy nebyly.

„Dobře,“ řekl Harlekýn. „Seberte výzbroj, a do akce. Já jdu na to. Morgane! Vy máte na starosti vysílání mužů. Brittone! Vy jdete se mnou. Souřadnice jsou dané. Setkáme se v cíli.“

Když odcházel, naklonil se k Brittonovi: „Podívejte, nadporučíku. Podle zákona vás musím vzít s sebou, ale držte své muže ode mě dál a mimo bojiště. Na tohle nejste vycvičení. A jestli vás ještě někdy přistihnu, že vaší vinou jednotka znejistí, jestli má nebo nemá zaútočit, osobně vám usmažím prdel.“

Harlekýn otevřel dveře, vrhl se do prostoru a rychle zmizel z dohledu.

„Pane,“ zatahal Dawes Brittona za rukáv. „Nemohli by dostat jinej tým? Já nechci dělat s žádnýma Mágama.“

„Jsou na naší straně, jasné?“ řekl Britton a přinutil se k úsměvu. Strachem se mu svíraly vnitřnosti. „JNO přece taky patří k armádě.“

Četařka Goodmanová, která nesla podpůrné zbraně pro Brittonův tým, si odfrkla a nervózně klepala na pojistku lehkého kulometu.

„Pane, je to střední škola,“ řekl Dawes a podle silného přízvuku bylo jasné, že chodil na střední někde v Arkansasu.

„Jsou to sice Samotáři, ale pořád ještě děti,“ dodala Goodmanová.

Čtete mi myšlenky, řekl si v duchu Britton, ale zeptal se: „Proč jim říkáme Samotáři, Goodmanová?“

Zaváhala. Britton udělal krok vpřed a probodl ji pohledem. Možná měla pravdu, ale jestli to chce zvládnout, bude muset věřit, že tato mise je správná. Oni všichni musí. „Tak proč?“

„Protože si neuvědomují, že svévolným užíváním magie velmi ohrožují ostatní,“ vychrlila definici z učebnice. „Protože myslí jen sami na sebe.“

„Naprosto správně,“ řekl Britton. „Pod troskami Lincolnova památníku je pohřbeno třicet čtyři mrtvých Američanů kvůli dětem, jako jsou tyto! Kdo ví, kolik dětí, bože, nebo možná i mých vlastních učitelů, je teď tam dole? Jestli je to nad vaše síly, řekněte to hned. Zaútočíme dynamicky, a až budeme na střeše, potřebuju účast každého z vás. A to mi věřte, násilím vás do toho tahat nebudu. Jestli se vám do toho nechce, chci to slyšet teď.“

Na chvíli se odmlčel, aby měli čas odpovědět. Nikdo ani nemukl.

Britton musel přimět svůj tým, aby se pohnul. Čím déle otáleli, tím víc se jich zmocňoval strach. „Tak dobře, slyšeli jste toho muže a znáte plán!“ Pak zvolal: „Teď ukážeme JNO, co umí hoši z Green Mountain! Budeme až po uši v elementálech, tak s tím počítejte. Budem muset potlačit oheň, je tam pyromant. Taky tam můžou být bleskoví elementálové, a pro tento případ bude zbrojíř rozdávat gumovou izolaci, takže chci, abyste si všichni nabrali tolik, kolik unesete. Jdeme na věc!“

Zatímco se tým rychle připravoval, Britton se ohlédl na dokola běžící video a musel se ovládat, aby se nerozklepal.

Svět se zbláznil, pomyslel si. Magie všechno změnila.

I když to nikdo nechtěl přímo po něm, dobře věděl, co má Harlekýn se svými muži v plánu.

Britton seděl za řízením helikoptéry a sledoval muže, vznášejícího se ve vzduchu.

Harlekýn visel ve volném prostoru a jeho letecký oblek se třepotal ve větru. Víc než tisíc stop pod ním stály policejní vozy a jejich majáky osvětlovaly budovu školy.

Za Brittonem se dva vojáci podívali dolů mezi boty, které jim visely mezi ližinami helikoptéry, a odsouvali stranou hasicí přístroje a neprůstřelné vesty, aby měli lepší výhled.

Harlekýn se vrhl střemhlav dolů a přistál na jedné ližině kiowy, čímž helikoptéru naklonil a útočníci museli skrčit nohy zpátky dovnitř. Vítr z rotorů čechral jeho krátké světlé vlasy.

Útočníci se podívali nervózně na Brittona a podporučík Cheatham poposedl na sedadle kopilota. Britton, dvakrát větší než Harlekýn, se Mágovi podíval do tváře. Aeromantovi to bylo úplně jedno.

„Dobře,“ křikl tak nahlas, aby to bylo slyšet přes motor kiowy, a v modrých očích měl kamenný pohled. „Držte pozici, dokud to nedoděláme.“

Britton zrudl zlostí, ale na tmavé kůži to nebylo vidět. Harlekýn je sice Mág, ale příkazy shora platí pro všechny stejně. Ale opravdový vztek ho zachvátil kvůli pocitu úlevy. Nezáleželo na tom, jak moc se mu do toho nechtělo, ale zkrátka musel. Když bude udržovat pozici, bude se to rovnat zanedbání povinnosti.

„Při vší úctě, pane,“ volal přes řev rotorů, „musím respektovat rozkazy VTO. Velká armáda má za úkol tuto operaci střelecky zajišťovat.“

„To jsou kecy,“ odpověděl Harlekýn. „Už nejsme na podělaný velitelský poradě a já kašlu na to, co říká velitelství taktických operací. Tohle je skutečná bitva s opravdovou magií. A já nepotřebuju, aby mi to posral nějakej řadovej lampasák. Budete držet pozici, dokud vám neřeknu jinak. Je vám to jasný?“

Britton sice chápal, že se Harlekýn za každou cenu snaží vyhnout ztrátám na životech, ale to nic neměnilo na faktu, že přilétl na jeho helikoptéru a urazil jeho muže.

A nic to neměnilo ani na neodbytném pocitu, že jestli všechny ty děti mají šanci na záchranu, Britton musí být u toho a zajistit, aby se vše dotáhlo do konce.

„Ne, pane,“ řekl. „Mám rozkaz doprovázet vás až k cíli a rozmístit svůj tým. A to mám taky v úmyslu.“

„Rozkazy udílím já, nadporučíku,“ procedil Harlekýn mezi zuby. Natáhl paži nad helikoptéru. Jasné hvězdy zhasly, nad rotory se stáhla temná mračna a vzduch zhoustl.

Zaburácel hrom a Brittonovi se sevřel žaludek, ale ze všech sil se snažil předstírat, že se nic neděje. Zapnul palubní vysílačku. „VTO, tady podpůrná jednotka. Může mě někdo přepojit na majora Reynoldse? Právě jsem dostal rozkaz…“

Harlekýn vyslal vzduchovou vlnu, která vysílačku opět vypnula. „Kurva! Zapomeňte na to!“

Britton vzdychl a chvíli poslouchal, jak vysílačka chraplá. „Pane, mám rozkazy přímo od plukovníka, a když jsem se naposledy díval, byl hodnostně nad vámi.“

Harlekýn se odmlčel a evidentně přemáhal vztek. Britton pevně stiskl knipl, aby se mu neklepaly ruce. Cítil, jak se pedály třesou, protože rotory zápasily s hustými mraky.

„Letíme dál, pane,“ řekl Britton. „Jedete s námi, nebo se svým týmem?“

Harlekýn zaklel, zaklonil se na ližině, nabral směr a odletěl. Snadno přitom předstihl helikoptéru. Mrak, visící nad kiowou, okamžitě odplul.

„Klobouk dolů, pane,“ naklonil se nadrotmistr Young, aby překřičel motor. „Nikdy jsem neslyšel, aby někdo takhle mluvil s Mágem.“

„Vážně, pane,“ přidala se četařka Goodmanová. „JNO serou na to, jestli je někdo požene před soud. Prostě vás sejmou.“

„Tohle je armáda,“ řekl Britton a snažil se, aby to znělo přesvědčivě, i když to sám cítil jinak. „Rozkazy musí poslouchat všichni, i Napojení.“

„Děkuju, pane, a myslím to vážně,“ řekl Cheatham. „Nelíbí se mi, když někdo takhle jedná s mými lidmi.“

Britton kývl, ale moc ho pochvala nepotěšila.

Začali klesat a objevila se lesklá černá helikoptéra patřící JNO, také kiowa. Na boku měla nastříkaný znak JNO – americkou vlajku za pyramidou s okem. V rozích se vznášely symboly čtyř živlů, představující povolená magická umění: pyromancii, hydromancii, aeromancii a terramancii. Všemu vévodil červený kříž, symbolizující fyziomancii, nejváženější ze všech povolených umění. Dole stál nápis: Naše dary národu.

Pod sebou už viděli střechu školy. Vypadala jako poďobaný ostrůvek z asfaltového papíru s vyvýšenými cihlovými okraji. Do budovy vedly jediné kovové dveře, zasazené do cihlové zdi.

Britton nechal helikoptéru viset na místě a kývl na Cheathama, aby se ujal řízení. Otočil se k členům úderného týmu.

„Tak jo. Všichni máte instrukce,“ křičel. „Dva cíle jsou zabarikádované uvnitř. Udržujte perimetr bezpečný a snažte se mít oheň pod kontrolou. Nezapomeňte, jeden pyromant a jedna Zapovězená elementalistka.“

„Jsou to Samotáři, pane,“ řekla Goodmanová. „Proč nemůžeme na tu budovu shodit bombu? Stojí to za to, abychom riskovali životy?“

„Máme rozkaz je zpacifikovat a předvést spravedlnosti,“ odpověděl Britton. „Jestli se pravidla zasazení změní a budeme je muset zabít, pak to uděláme. Do té doby je naším cílem zajmout je. Všichni chápou?“

Tohle je prachsprostá lež, myslel si. Ty děti jsou už teď mrtvé. Harlekýn nemá ani v nejmenším v úmyslu kohokoli zajmout.

Podíval se každému členovi týmu do očí. Nikdo neuhnul pohledem.

Spokojeně kývl: „Dobře, překontrolujte si výzbroj a jdeme na to.“

Jen co stačil opět převzít řízení, zapraskalo v komunikátoru. Ozval se hlas majora Reynoldse z přívěsu velitelství taktických operací dole na zemi. „Hlavní jednotko, buďte ve střehu! Podpůrná jednotko, tady VTO. Připravit k útoku. Znovu opakuji, připravit k útoku.“

„Provedu. Podpůrná jednotka připravena k útoku,“ řekl Britton do vysílačky. „Slyšeli jste!“ zavolal na svůj tým. „Zbraně připravit, zaměřit cíl!“ Slyšel cvaknout pojistky Dawesovy karabiny a kulometu Goodmanové. Hertzog a Young potěžkávali hasicí přístroje. Rychle se podíval a viděl, že útočníci již míří na střechu.

Ó bože, pomyslel si. Nešel jsem k armádě proto, abych zabíjel děti. Snažil se zahnat pochybnosti. Zákon byl zákon. Se svévolnými uživateli magie se nesmlouvá.

„Jednotko JNO,“ ozval se znovu Reynoldsův hlas z komunikátoru. „Mluví k vám VTO. Aero 1, prohledat okruh. Pyro 1 – útok.“

Harlekýn se snesl z helikoptéry JNO a oblétl tryskem školu. Z jejich kiowy se vyklonila postava a zapumpovala pěstí, z níž vyšlehl jasně oranžový oheň.

Harlekýnův hlas se ozval z vysílačky: „Aero 1, rozkaz splněn. Všude je klid. Burlingtonská policie zajišťuje perimetr.“ Pauza, a pak: „Pyro 1 je připraven k útoku. Útočníci JNO jedna a dva také.“

„Rozumím,“ řekl Reynolds. „Burlingtonské speciální jednotky byly tak laskavé, a zajišťují perimetr i vstup ze země. Dávám jim slovo.“

Po krátkém zapraskání se ozval hlas se silným přízvukem z New Englandu. „Tady kapitán Rutledge z taktického policejního oddělení v Burlingtonu. Perimetr zajištěn. Škola a studenti zajištěni, oheň uhašen a první dvě podlaží máme pod kontrolou. Vaši Samotáři jsou někde ve vyšších patrech. Moji muži se stáhli a budova je kryta odstřelovači. Až budete připraveni, můžete zaútočit.“

„Rozumím,“ řekl Reynolds. „Dobře, Aero 1. Je to na vás. Promluvte k nim.“

Harlekýn prosvištěl nad střechou a ladně přistál na ližině helikoptéry JNO. Natáhl se dovnitř a vytáhl mikrofon.

„Tady armádní jednotky nadpřirozených operací. Mluví k vám kapitán Thorsson,“ hřímal jeho hlas z megafonu, umístěného pod kiowou. „Jste obviněni z neoprávněného použití magie a porušení McGauerovo-Lindenovy úmluvy. Máte třicet sekund na to, abyste se vzdali. Toto je první a poslední varování.“

Jediný zvuk, který bylo slyšet, byl řev motoru kiowy.

„Ježišikriste,“ zašeptal Cheatham. Měl doma dvě stejně staré dcery.

„Musíme to udělat,“ řekl Britton a vlastní hlas mu zněl dutě. „Jsou to chodící bomby.“

Cheatham vysunul čelist: „Nejspíš se tam někde schovávají a jsou polomrtví strachy.“

Další polomrtvý strachy byl Dawes. Britton položil ruku na Cheathamovo rameno. „Dane. Potřebuju, aby ses soustředil.“

Cheatham se díval jinam. „Provedu, pane.“

„Kdo uteče, je stejný jako Samotáři,“ papouškoval Britton Harlekýnova slova. „Mohli se vzdát. Dostali možnost volby.“

Cheatham už se chystal odpovědět, ale byl přerušen Reynoldsovým hlasem, který zaburácel z komunikátoru. „Tak dobře! Je to tady! Jednotko! Do útoku!“

„Do zbraně, Pyro 1. Vykouříme je z doupat,“ zachraptěl Harlekýnův hlas v éteru. „Ušetři ty hodné muže kapitána Rutledge a pořádně tam posviť. Třetí podlaží a výš.“

Pyromant se postavil na ližinu helikoptéry a celé jeho tělo vzplálo jako živá pochodeň. Zvedl paže a plameny začaly kroužit kolem dokola, měnily barvu z rudé na oranžovou a bílou. Okolní vzduch se tetelil horkem a pyromant vymrštil paže vpřed. Plameny vystřelily s hukotem, který mohl soupeřit s motorem vrtulníku.

Ohnivá vlna zasáhla budovu těsně nad druhým patrem a prorazila okna. O vteřinu později se vysypalo zbylé sklo. Plameny obloukem vyšlehly a ozářily noční oblohu. Kiowa, patřící JNO, kroužila kolem budovy a pyromant pokračoval v útoku, dokud celá nehořela jasným plamenem.

Britton se oklepal. Jestli ti dva mladí neuhořeli zaživa, mají šanci uniknout buď jen do nižšího patra, případně na mušku policejních odstřelovačů, nebo na střechu, kde číhají kiowy.

„Nech ji chvíli vydechnout,“ ozval se pobavený Harlekýnův hlas z vysílačky. „Chceme jim přece dát šanci vzdát se. Tak dobře, podpůrná jednotko! Dnes je váš velký den! Na střechu! Je tam jeden východ, myslíte, že ho můžete krýt?“

Britton přitlačil na rotory, jak nejvíc se odvážil. O vlásek minul okraj střechy a povedlo se mu tak ukázkově tvrdé přistání, až mu zadrkotaly kosti. Vyskákali čtyři útočníci – Goodmanová a Dawes kryli východ. Young a Hertzog už stříkali pěnu na střechu, aby zabránili ohni v šíření. Vítr z rotorů odloupával térovou střešní krytinu a hrubý štěrk pod ní létal všude kolem.

Kovové dveře se otevřely a z nich vyběhli chlapec a dívka z videa, kašlali a chytali se za vlasy, ze kterých se kouřilo.

„Cíl vpředu!“ vykřikl Young a pak zaječel na ty dva, aby šli k zemi.

Britton zatáhl za páku, roztočil rotory na nejvyšší obrátky a snažil se vzlétnout. Dívka vykročila ode dveří a natáhla ruku k helikoptéře. Poskakující štěrk se začal zdvíhat, roztočil se a zformoval do tvaru lidské postavy, vysoké asi osm stop. Térový papír se odhrnul a další a další štěrk se tvaroval v obrovskou figuru se širokými rameny, na nichž se odráželo světlo ohně v žilkách křemene. Kamenný elementál chytil štěrkovitou pěstí jednu ližinu a prudce ji strhl dolů. Zadunělo to, zaskřípal kov a kiowa přepadla na bok. Britton slyšel další rány, jak rotory postupně bušily do střechy a tříštily se na kusy. Ostré úlomky čepelí narážely do kovového pláště helikoptéry, která ležela na střeše jako štít, chránící vojáky.

Cheatham se vzepjal v bezpečnostních pásech a snažil se pěstmi vyprostit. „Uvízl jsem, pane.“

Britton viděl, že dívka pořád mává rukama. Větrné víry plné kousků rozlámaných rotorů utvořily lidské postavy a vrhly se mezi útočníky, kteří s křikem padali k okrajům střechy a začali střílet. Vzdušní elementálové se mezi nimi divoce točili jako malá tornáda a brali s sebou cáry térového papíru, štěrk a vystřílené náboje. Dawes dvakrát zasáhl jednoho z elementálů, ale střely jím jen prolétly, aniž by ho jakkoli poškodily. Pak elementál jako větrná smršť srazil Dawese těsně k okraji střechy. Dopad byl tvrdý, ale díky neprůstřelné vestě si nepřerazil páteř ani nepřepadl dolů.

Přistáli tady, aby se utkali se dvěma Samotáři, a za několik okamžiků už čelili malé armádě.

Britton věděl, že k zastavení elementálů je nutné zneškodnit tu dívku. Teď jdeme do boje, pomyslel si, ať se to Harlekýnovi líbí nebo ne.

„VTO! Máme tu Vyvolání živelných elementálů! Jsou v přesile, nemůžeme se hnout!“ řval Britton do mikrofonu a snažil se vyrvat pistoli z pouzdra.

„Do prdele!“ řekl Harlekýn. „Já věděl, že k tomuhle dojde!“ Britton slyšel další palbu, pak ohlušující explozi ze stejného směru, odkud přicházela střelba. Ohlédl se přes Cheathamovo rameno a viděl, že kolem chlapce rotuje ohnivý sloupec. Do zdi kolem něj se zakouslo několik kulek a chlapec to schytal do hrudníku a do nohou. Ještě stihl vymrštit ruce vpřed a obrátil ohnivý trychtýř proti Dawesovi takovou silou, že začaly hořet i cihly. Dawes se skulil na stranu, ale divoké plameny ho olízly. Prudký žár ožehl bok helikoptéry a kov se rozpálil do běla, až se roztavil a smíchal s rozteklým čelním sklem. Nádrž s palivem s třesknutím vybuchla a tlaková vlna zasáhla Dawese, ležícího na střeše. Cheathamův letecký oblek doutnal, ale plášť kiowy ho ochránil před tlakovou vlnou. Térový papír se vypařil, štěrk pod ním se rozpálil a kameny se rozlétly jako šrapnely.

Jeden z členů úderného týmu JNO se spustil po laně na střechu a namířil na dívku pušku s krátkou hlavní. Podívala se na něj a nezdolné plameny znovu vybuchly a utvořily tři lidské postavy. Vrhly se na něj a hrozily jiskřivými pěstmi. Útočník řval, jeho helma se roztavila a keramické pláty pod ohořelou výstrojí se rozžhavily. Young a Hertzog na ně otočili hasicí přístroje a utopili elementály v pěně. Tvorové se ale nevzdávali, a přestože se pod hasicí směsí už zmenšovali, stále ho pálili.

Proboha, pomyslel si Britton. Dělá to ta holka. Jestli ji nezastavím, usmaží celý tým.

Britton si nakonec pěstmi probojoval cestu z helikoptéry a dopadl ramenem na střechu tak tvrdě, až mu cvakly zuby. Namířil na dívku pistoli a stiskl spoušť, zrovna když mu kamenný elementál zastoupil cestu a kulka se odrazila od jeho rozvířeného těla.

Beztvará hlava se vrhla vpřed. Britton uskočil stranou, ale vrhl se přímo do náruče elementálovi, který ho stiskl jako ve svěráku. Britton upustil pistoli a nemohl popadnout dech, jak se mu prohnula žebra. Před očima se mu zatmělo.

Ale to už na střechu tvrdě dopadly Harlekýnovy boty.

Aeromant pozvedl paže a kolem rukou se mu zatočily temné, zlostné mraky, pulzující elektrickou energií. Obloukem z nich vystřelil oslňující blesk, urazil elementálovi hlavu a jen o pár centimetrů minul Brittona. Elektřina projela rameny té věci a sjela do štěrku, takže Britton cítil jen slabý zásah proudem. Z kamení se vytvořila nová hlava, elementál se otočil k novému zdroji nebezpečí a přitom pustil Brittona, který lapal po dechu a držel se za pohmožděná žebra.

Jeden ze vzdušných elementálů, kolem jehož neurčitého obrysu vířil prach, přeskočil helikoptéru a hnal se k nim. Harlekýn natáhl ruku a seslal na něj vichřici. Tvor se rozmlžil, rozpadl se a na zem popadaly tucty nábojnic, původně pohlcených větrným poryvem.

„Něco jste mi dlužen, nadporučíku,“ řekl Harlekýn, když se Britton vyhrabal na nohy a sebral svou zbraň. „Říkal jsem vám, že se dostanete do průseru.“ Vylétl do vzduchu a otočil se k dívce, ale srazil se s dalším vířivým vzdušným elementálem. Zamotal se do něj a točil se uprostřed trychtýře, bombardován rotujícími kamínky. Vzdušný elementál se trochu smrštil, zběsile točil aeromantem a strhl ho s sebou dolů ze střechy.

Kamenný elementál s novou hlavou se vyřítil proti zbytku útočného týmu, který stále bojoval s malou živelnou armádou. Goodmanová namířila kulomet na tvora a pálila těžkým kalibrem tak dlouho, až mu udělala díru do břicha a téměř ho roztrhla vejpůl. Elementál zavrávoral, pak se zarazil, sklonil hlavu a díra v jeho těle se začala vyplňovat kamínky. Goodmanová zaklela a dala se na ústup.

Začal se k nim snášet vrtulník JNO. Na jedné ližině balancoval pyromant jako velká planoucí pochodeň. Další útočník JNO stál na druhé straně helikoptéry, kde se kryl před magickými plameny v chladném nočním vzduchu. Britton viděl, že se snaží zamířit na dívku, ale probíhající bitka mezi útočníkem a elementálem mu bránila ve výhledu.

Zvládnu to, říkal si Britton. Není to holka, je to monstrum.

Ale když se Britton překulil kolem čela helikoptéry a namířil pistoli, viděl jenom puberťačku, které se po vrstvě make-upu na tvářích řinou slzy. I když se snažila udržet svou magii, vypadala vyděšeně.

Útočník JNO ležel mrtvý v ohořelé neprůstřelné vestě. Kluk seděl opřený o kovové dveře, cukal sebou a chrlil nahodilé ohnivé vlny. Hrudník a břicho měl rozstřílené na hadry. Dívka stála vedle něj a plakala.

Britton si klekl, sklonil pistoli, aby na chvíli vydechl a získal trochu času.

Zvládneš to, říkal sám sobě. Musíš to udělat.

Vystřelil jako podle učebnice. Lehce stisknul kohoutek dozadu a bez očekávání zpětného nárazu nechal vyjít ránu.

Ale nešlo to. Na poslední chvíli cuknul hlavní. Kulka letěla níž a vlevo, zasáhla dívku do boku, až se otočila kolem své osy.

Najednou ho něco udeřilo do ramene tak prudce, že sletěl na zem a odřel si nos. Převrátil se na záda a vypálil dvě rány do dalšího kamenného elementála, který na něj napřahoval pěst. Britton vystřelil a od prsou té věci odlétly jiskry. Britton se snažil odvalit na stranu, i když věděl, že si tím stejně nepomůže, a čekal drtivou ránu, která mu roztříští lebku.

Ale žádná rána nepřišla. Když otevřel oči, z elementála zbyla jen hromada štěrku, která zasypala jeho boty. Vyhrabal se ven a vstal právě v okamžiku, kdy zbytek útočníků užasle mrkal, jak útok elementálů náhle ustal.

A pak uslyšeli ten řev.

Dawes, celý v plamenech, zběsile mlátil rukama kolem sebe. Z jeho pušky zbyla jen masa roztaveného kovu. Young ho uhasil pěnou, nadával a táhl ho za jednu botu k louži dešťové vody. Britton se rozběhl do vrtulníku pro lékárničku, ale Cheatham, který se nakonec vymotal ze svých pásů, byl rychlejší a přispěchal s ní. Za okamžik bylo po ohni a Britton s Cheathamem klečeli vedle Dawese a natírali mu rány gelem na popáleniny.

Harlekýn se mezitím vypořádal se vzdušným elementálem, vyletěl zpátky na střechu a přistál vedle nich. Natáhl se k chlapci, pohybem ruky zablokoval jeho magii a plameny zmizely.

Britton prohlížel Dawese. Byl zraněný, ale dostane se z toho.

„Kam se poděla ta holka?“ volal Britton na Younga. Nadrotmistr ukázal na kovové dveře do budovy, poseté kulkami.

Možná je tam uvnitř ještě živá, napadlo ho. Musím se k ní dostat dřív než Harlekýn.

„Pojď se mnou,“ řekl Britton a rychle vyrazil ke dveřím. „Vy ostatní se postarejte, aby se Dawes stabilizoval.“

„Tak moment,“ řekl Harlekýn. „Nemůžu vám pomoct, dokud Blokuju tuhle malou mrchu. Nechte to na mně a já to s ní vyřídím.“

Ani nápad, řekl si Britton. Nedovolím, abys ji zabil.

„Dostala to do břicha, pane. Její živelná armáda se rozpadla,“ řekl Britton a postavil se ke dveřím proti Youngovi. „Jestli ještě není mrtvá, není schopná s námi bojovat.“ Pokud existovala šance, že ji odsud dostanou živou, pak si musí pospíšit. „Hoď tam flashbang^1,“ řekl Youngovi, „pro jistotu.“

Young kývl. Britton zkusil vzít za kliku. Pohnula se snadno a byla ještě studená. Young vytáhl z vesty granát a hodil ho dovnitř. S rachotem se skutálel po schodech a oba muži se otočili, aby je nezasáhl oslepující záblesk.

„Rychle! Rychle!“ křičel Britton, odkopl dveře a kryl se pistolí, zatímco Young se protáhl dovnitř a mířil před sebe puškou.

Dolů po schodech tekla lepkavá krev. Dívka byla natažená u bílé betonové zdi z tvárnic a sotva dýchala. Držela si bok, kde jí kulka vykousla pořádný kus masa. Černá zkrvavená sukně se jí lepila na stehno. Britton v životě tolik krve neviděl.

„Zajisti ji,“ řekl a šel k ní. Slabě sténala, byla skoro v bezvědomí. „Dane!“ křičel do vysílačky. „Je těžce zraněná. Vynesu ji ven. Budu potřebovat obvazy a asi tak tunu gázy. A prášek na zastavení krvácení, jestli ho máš.“

Vrtulník JNO dosedl zrovna ve chvíli, kdy vyběhl ze dveří a položil dívku na zem. Goodman a Cheatham šli k ní a Britton utíkal k Dawesovi. Útočník JNO běžel k helikoptéře a vrátil se s nouzovou dekou. Young pomohl Brittonovi co nejšetrněji zdvihnout Dawese. „Bude to dobrý, kámo,“ říkal Britton. „Budeš v pohodě.“ Dawes naříkal jednou polovinou úst. Druhá půlka jeho tváře byla spálená k nepoznání.

Mladý pyromant mezitím podlehl zraněním. Jeho oči slepě zíraly z bledé tváře.

Britton ztěžka polkl a pomohl položit Dawese do kiowy. Pak se otočil ke zraněné elementalistce. „Dane, jak se jí…“

Ale přerušil ho výstřel.

Když se otočil, útočník už přes ni přehodil deku a zakryl jí tvář. Od Harlekýnovy pistole se kouřilo.

„Vy zasranej hajzle!“ zařval Britton a chtěl se na něj vrhnout. Do cesty mu skočil útočník JNO a zatlačil ho zpátky.

„Pravidla zasazení do operace jsou jasná, nadporučíku,“ řekl Harlekýn. „Je Zapovězená. Napadla vládního zmocněnce. Je mrtvá. Konec příběhu. Váš pokus o útok na vyššího důstojníka můžeme probrat později.“

„Vy bastarde!“ řval Britton. „Byla zraněná! Nebyla nebezpečná!“

„Je Zapovězená,“ opakoval Harlekýn, „a teď je z ní mrtvá Zapovězená. Tak se už sakra uklidněte, nadporučíku, vaši muži se dívají.“

Britton se prudce otočil a změřil si očima tým. Všichni byli popálení a měli tržné rány. Goodmanová vypadala, že bude zvracet. Young byl pobledlý. „Pane,“ řekl Cheatham a položil mu ruku na rameno. „Dawes potřebuje pomoc. Musíme ho odsud dostat.“

Britton kývl. Ta dívka byla mrtvá, Dawes ještě žil. To bylo v danou chvíli přednější.

„OCT,“ promluvil Harlekýn do mikrofonu. „Tady Aero 1. Jednotka obnovila pořádek. Při akci zabiti dva nepřátelé. Jednoho tu nechávám k likvidaci. Ta druhá byla potvrzena jako Zapovězená. O její ostatky se postará JNO.“

„Zamítnuto, Harlekýne. Budeme potřebovat všechna těla, abychom mohli vyhodnotit průběh akce,“ odpověděl hlas velitele.

„Omlouvám se, pane,“ řekl Harlekýn, ale nevypadalo to, že by ho to opravdu mrzelo. „Předpisy mluví jasně. O ostatky všech Zapovězených se musíme postarat my. Jestli máte nějaké námitky, sdělte je laskavě mému velitelství. Prozatím se řídím vlastními rozkazy.“

Následovala pauza. „Rozumím,“ odpověděl nakonec velitel a evidentně mu to nebylo po chuti. „Stav jednotek?“

„Jednotka JNO má jednoho zabitého při akci,“ řekl Harlekýn. „Podpůrná jednotka má jednoho raněného a jednu rozmlácenou helikoptéru. Možná si budete chtít zavolat hasiče, než se vám zbytek helikoptéry uvaří. Třeba se jim ještě povede zachránit školu.“

Harlekýn se ohlédl na rozrůstající se plameny. Boj skončil rychle, ale oheň se šířil navzdory hasicí pěně, která prosákla střechou. „S tím si nedělejte starosti, pane,“ řekl a ukázal na dívku. „Vrtulník JNO odveze jednotku a dostane raněné urychleně do bezpečí.“

Pak vzal do náručí dívčino zkroucené tělo. „Setkáme se na zemi,“ oznámil jim a vylétl do vzduchu.

Do helikoptéry pro šest osob se jich nacpalo deset, naskládali se jeden přes druhého a Dawes ležel nahoře. Britton se oklepal z pachu spáleného masa. Já jsem jeho velitel. Padá to na mou hlavu. Harlekýn nás přece varoval, že se máme držet zpátky. Proč se vůbec Britton do toho pletl? Stejně nemohl zachránit ani jedno z těch dětí. Byla to marná snaha.

Přetížená helikoptéra sotva letěla, obkroužila hořící budovu a nad přívěsy začala klesat k polní chirurgické nemocnici.

„Elementalistka zasraná,“ řekl pyromant. Jeho uniforma vypadala bezvadně a vlasy, černé jako uhel, měl perfektně upravené. Kromě slabého kouřového zápachu nebylo vůbec poznat, že z jeho těla před chvílí šlehaly plameny. „Zapovězená mrcha.“

„Byla to ještě holka,“ řekl Britton.

„Tak se měla vzdát. Ale to ona ne. Radši si řekla, že bude Samotářka.“

Britton se otřásl při vzpomínce na ten výstřel. „Jo, viděl jsem, jak zacházíte se Zapovězenými, i když jsou úplně bezmocní. Byl by v tom vůbec nějaký rozdíl, kdyby se vzdala?“

Pyromant vrhl na Brittona pohled jako na švába nebo štěnici. „Při vší úctě, pane,“ vyplivl s odporem, „Samotáři jako ona ublíží mnohem více dětem, než kolika jsme ublížili my. Znala zákon. Měla na výběr. Dostala, co si zasloužila. Zabila jednoho našeho muže a vašeho zranila.“

„Ten chlapec zranil mého muže, ne ona. Ježíši. Kdokoli se může najednou Napojit, ona si to přece nezvolila. Ale Harlekýn ji přesto střelil do hlavy, když ležela bezvládně na zemi. Co to s váma, kurva, je?“

Pyromant pokrčil rameny. „Pravidla zasazení. O to v téhle branži jde. Možná byste si je měl občas přeříkat, když koukám, jak je dodržujete.“

Jenže Britton chtěl mít poslední slovo. „Ale stejně si ty děti vedly docela dobře, když uvážím, že neměli žádný výcvik a vy se tím živíte.“

Pokrčil rameny. „Je snadné ukázat velkou magickou sílu, když nad ní nemáte kontrolu, pane. Ale kdo se jen předvádí, nikdy žádnou bitvu nevyhraje. Nejde jen o vůli, jde o trénink, to je nezvratný fakt.“

Polní chirurgická nemocnice, neboli PCHN, jak jí říkají vojáci, byla v přívěsu vedle střední školy. Na lesklém bílém povrchu se odrážela ohnivá záře a rudá světla požárních sirén burlingtonských hasičů.

Před policejním kordonem skandoval dav demonstrantů, ale byli moc daleko, než aby Britton mohl rozeznat, jestli to jsou tentokrát anarchisté, křesťanští konzervativci nebo ochránci životního prostředí. Nad vozy policejních hlídek viděl transparenty: „Magie = Satan!“ „Prezident Walsh a sionisté vycvičují vojenské skupiny v Zapovězeném umění! Zavřete tajné základny!“ „Goblini existují! Proč vláda neřekne pravdu o magických bytostech?“

Armádní sestra vyvezla lůžko. Britton a Young na ně přenesli Dawese, který vykřikl, a oni sebou cukli.

„Co se mu stalo?“ ptala se sestra.

„Popálil ho pyromant Samotář,“ odpověděl Britton.

„Tak to má šťastný den,“ řekla sestra. „Máme tady popáleninu,“ mávla na kapitána JNO, který se vynořil z přívěsu. Přejel rukama nad Dawesovými ranami a nad popálenou kůží okamžitě vyskočily krůpěje rosy a zahalily ji studenou párou. Zarudlé popáleniny začaly blednout.

Dawes otevřel oči a zaostřil na hydromantovu jmenovku. „Ne!“ vyjekl. „Nenechte ho, aby mi ublížil, pane!“ vzpouzel se Youngovi a Brittonovi. „Ať na mně nezkouší žádná zaklínadla, pane! Chci normálního doktora!“

Hydromant stiskl čelisti, ale pokračoval v práci. S obláčky páry se vzduchem šířil pach spáleného masa. „Tohle je vše, co mohu udělat bez pomoci fyziomanta, a my tady zrovna žádného nemáme. Musíte ho vzít dovnitř.“

Zřízenec pomohl sestře zvednout nosítka, vyšli s nimi nahoru po schůdcích do přívěsu a otevřeli dveře.

Hydromant se otočil, že půjde za nimi, ale Britton ho chytil za rukáv. „Jak to s ním vypadá?“

Mág se na Brittona podíval se stejným opovržením jako pyromant předtím v helikoptéře. „Prosím, pane,“ řekl Britton. „Nemůžu ho ztratit.“ Už jsem dneska v noci ztratil dvě děti.

Hydromantův pohled se obměkčil. „Kvůli těm popáleninám je silně dehydrovaný. Zvlhčil jsem postižená místa a povedlo se mi o několik stupňů snížit teplotu na popáleninách. To by mělo pro začátek stačit. Ale myslím, že se bude zotavovat normálně a já vám nemusím říkat, jak se zachází s těžkými popáleninami.“

Otočil se a chtěl odejít, ale Britton ho pořád držel za rukáv. „Děkuju, pane.“

Hydromant kývl a vytrhl se mu. „Tak už mě nechte jít dovnitř, nadporučíku. Možná pro něj nakonec budu moci ještě něco udělat.“

Britton se otočil zpět ke svému týmu, ale před ten se už postavil Harlekýn, který mezitím někam uložil tělo mrtvé dívky, a zabránil mu ve výhledu.

„Jak se má váš hoch?“ zeptal se aeromant.

„Bude v pořádku, pane,“ řekl Britton úsečně, ale dál mu nebylo do řeči.

„Bude víc než v pořádku, nadporučíku. Je v péči experta JNO na popáleniny. Má velké štěstí. Stejně jako vy jste měl štěstí, že jsem mezi vás a toho elementála vstoupil já jako aeromant.“

Britton cítil, že mu stoupá krev do hlavy, ale jeho muži se dívali; nebylo by správné dávat jim špatný vzor. Harlekýn se choval arogantně, ale zároveň měl pravdu. O vraždách rozhoduje stanný soud.

„Ano, pane,“ řekl a snažil se neznít zahořkle. „Jsem za to velice vděčný.“

„Můžete vyjádřit svůj vděk tak, že sepíšete hlášení o průběhu akce,“ řekl Harlekýn a podával mu stoh papíru. „Musím se nějak vypořádat s veřejností a jednat s tiskem.“

To už bylo moc. „Do které kolonky mohu vyplnit informaci o zabití bezbranného rukojmí?“

Harlekýn se lstivě usmál. „Napište si to, kam chcete. Budu oponovat hlášením o Zapovězené, s níž se jednalo dle náležitých pravidel zasazení. Taky můžu nahlásit, že jste urazil vyššího důstojníka a chováte se nevhodně.“

Britton nakročil a jeho hruď se dotkla Harlekýnovy: „Jen pokračujte. Nic mi nepřinese větší potěšení, než když budu moci říct stannému soudu pravdu. Pro jistotu do toho hlášení zahrňte i zbytek mých mužů, když už jste v tom, protože ti to všichni viděli.“

„Vám to asi nedochází, že? Budete mít možnost vysvětlit to před soudem. Ale ani v jedné z pěti ozbrojených složek nenajdete žádnou, který rozhodne v neprospěch důstojníka JNO, co zabil Zapovězenou. Můžete rovnou zkusit boj za práva švábů, vy idiote jeden. Ona vzdorovala. Kdyby se vzdala, byla by ještě naživu.“

„Jako Zapovězená?“

Harlekýn jen vzdychl a připlácl papíry Brittonovi na prsa. „A nezapomeňte: dva Samotáři, provozující černou magii, během oprávněného útoku JNO. Měli dostatečnou šanci se vzdát.“

„Dal jste jim třicet sekund. A já viděl jednu mladou elementalistku a jednoho kluka pyromanta. Tak jak to, že jste, krucinál, právě řekl OCT, že tam byla jedna Zapovězená, a pak jste odnesl jen jedno tělo?“

„Když zvlčí, je to všechno černá magie, nadporučíku. Napište si to hlášení, jak chcete, ale garantuju vám, že veřejné složky budou mít jiný názor.“

„Udělám kopie. Lidi se dozví, co se tam nahoře stalo.“

„Ano, nadporučíku, dozví. A bude jim to úplně fuk. To proto, že oni na rozdíl od vás vědí, kdo je hodný a kdo zlý.“

Britton sledoval Harlekýnova vzdalující se záda a kousal se do jazyka, aby za ním něco nezařval. Obrátil se ke svému týmu. „Dane, vezměte tam chlapy a všechny nechte prohlédnout. Ohlásím se OCT a začnu psát to podělané hlášení. Napíšu to tak, jak jsem to viděl, a je mi úplně jedno, co říká ten hajzl. Chci podpisy od vás všech. To není nátlak; podepíšete jen v případě, že s tím budete souhlasit.“

Cheatham kývl. „Má pravdu, pane. Nic tím nezměníme, a vy to víte.“

Britton zavřel oči a zaskřípal zuby. „Ano, Dane. Vím to.“

„Dawes bude v pohodě,“ řekl Cheatham. „Hightide je nejlepší expert přes popáleniny, jakého jsem kdy viděl. Byl u naší polní nemocnice kdysi v Bagdádu, než odtamtud stáhli jednotky.“

„My oba víme, že Hightidovo umění si šetří pro případ, že by to schytal někdo z JNO.“

Cheatham pokrčil rameny. „To na věci nic nemění, pane.“

„Kdyby z JNO opravdu chtěli pomoct, poslali by fyziomanta, aby mu dal do pořádku obličej. Tam má nejvážnější poranění.“

„To nepochybně, pane, ale fyziomanti jsou nedostatkové zboží, pane. Zblízka jsem neviděl fyziomanta u 158. divize, ani nepamatuju.“

„Později zařídím, aby dostal fyziomantskou léčbu.“

Cheatham zavrtěl hlavou. „Na to si pěkně počkáte, pane.“

Britton věděl, že Cheatham mluví pravdu. Fyziomancie byla vzácným nadáním. Britton zavrtěl hlavou a adrenalin ustoupil bezmoci a vyčerpání. Zavraždili mladou dívku, a svět se točí dál. A k tomu všemu ještě Dawes.

„Já vím, že jste dělal, co jste mohl, pane,“ řekl Cheatham. „Za tu dobu v armádě jsem pracoval se spoustou důstojníků, a i nejlepší muži někdy utrpí porážku. Dawes se vzdušného útoku účastnil dobrovolně stejně jako my ostatní. Znal všechna rizika.“

Britton mlčel. Věděl, že podporučík má pravdu, ale teď toho na něj bylo moc.

„Ta dívka, Dane,“ řekl nakonec. „Nemůžu uvěřit, že se to opravdu stalo.“

Cheatham kývl. „Já vím, že je to kruté, pane. Neříkám, že ne. Ale Zapovězení jsou Zapovězení a pravidla zasazení mluví jasně. Víte, že jsem vždycky za vámi a máte můj obdiv za to, co jste dokázal a co děláte, ale ona byla odepsaná od okamžiku, kdy strhla náš vrtulník na tu střechu. Což ale neznamená, že on není hajzl,“ ukázal palcem na Harlekýna, který stál před kiowou a nadával členovi svého úderného týmu, jen částečně Napojenému, u něhož se magie nikdy Neprojevila tak silně, aby ji mohl použít v boji. Podle zákona stále sloužil u jednotek, ale nikdy se nestane Mágem, a místo toho se plahočil u JNO mezi střelci, administrativními pracovníky a pomocnými silami.

„Chudák kluk,“ řekl Britton. „Škoda, že zkejsnul u takového bastarda, jako je Harlekýn. Slouží u nich, ale nikdy se doopravdy nestane jedním z nich.“

„Neberou ho jako parťáka,“ řekl Cheatham.

Britton kývl: „Jo,“ řekl, „máš pravdu, Dane.“

„Jistěže mám, pane, proto mě přidělili k vám. Někdo v týmu musí vědět, o co tady, proboha, jde.“

Britton kývl a snažil se přijmout Cheathamův pokus ho rozveselit, ale nedařilo se mu to. „Takže se jdeme podívat na ty parťáky. Jdu si sednout k Dawesově posteli.“

Cheatham kývl. „A to znamená, že my parťáci jsme.“

KAPITOLA 2

ZTRACEN

…to jsou kecy! Copak má člověk na výběr, když nechce vstoupit do armády? Život Blokovaného mariňáka není o moc lepší než život vězně, a program na monitorování civilního obyvatelstva u NIZ je totéž v bledě modrém – jste švorc a vyloučeni ze společnosti. Možnost volby mezi špatným a ještě horším je na nic!

Loretta Kiwanová, viceprezidentka

Rady pro práva Napojených občanů USA

vystoupení v pořadu „Protipól“ televizní stanice WorldSpan

Dawesův stav se dostatečně stabilizoval, a tak mohl být převezen do řádné nemocnice u 158. bojové letky. Všichni z týmu se nabídli, že se budou střídat u Dawesovy postele. Britton je musel přinutit, aby si nejdřív uložili zbraně, osprchovali se a převlékli. On sám sprchu vynechal a posadil se v zašpiněném leteckém obleku k Dawesovi, v pouzdře u boku měl stále pistoli a dumal, zatímco Dawes se vrtěl po lécích na spaní.

Britton si dopřál trochu pohodlí a zul si boty. Přemýšlel o mrtvé dívce a byl příliš otřesený, než aby teď mohl sepisovat hlášení o akci. Na stolku vedle jeho židle ležely noviny a na titulní straně stál nadpis: VZPOURA KMENE MESKALERO^2. DVA VOJÁCI ZÁKEŘNĚ ZABITI. K článku byla připojená fotografie Apače Samotáře s rozcuchanými dlouhými vlasy a nad ním se sbíhala bouřková mračna. Z jeho prstů šlehaly blesky.

Podíval se na titulek. Možná mě tam jednoho dne pošlou. Jak to zvládnu? Po tomhle?

Nakonec ho i přes všechny černé myšlenky přemohla únava a opřel si hlavu o parapet. Jen matně si uvědomoval, že dovnitř vešel Cheatham se spacím pytlem. „Poslal jsem ostatní do postele,“ řekl podporučík, „nemá smysl, abychom se tady všichni cpali.“

Britton zamumlal díky a vyčerpaně usnul.

Ucítil na tváři vánek a vzbudilo ho rachocení záchranného vozu. Otevřel oči, podíval se z okna, kde jeho pomlácená kiowa čekala na opravu, ale nikde žádné vozidlo neviděl. Bloudil očima po digitální tabuli uprostřed velké travnaté plochy, lemované stromy, která sousedila s hangáry. LETECKÁ NÁRODNÍ GARDA SOUTH BURLINGTONU, stálo tam. 158. BOJOVÁ LETKA. GREEN MOUNTAIN BOYS. Displej ukazoval 2 hodiny ráno a 33 stupňů Fahrenheita. Úzká betonová cestička vedla ke skupince přívěsů. JEDNOTKY NADPŘIROZENÝCH OPERACÍ ARMÁDY USA (JNO), hlásil nápis nad nimi, KANCELÁŘ STYČNÉHO DŮSTOJNÍKA.

Větřík pořád foukal a nepřestával ani rachot, který nemohlo dělat žádné vozidlo. Že by Dawes chrápal? Britton se podíval na postel. Oknem sem padalo měsíční světlo a postříbřilo vše v místnosti. Dawes spal; Cheatham byl natažený ve spacáku na podlaze.

Dunění pulzovalo. Opět ho ovanul teplý, smrdutý vzduch.

Otočil se a zíral přímo na černou postavu, zastiňující světlo měsíce. Za ní se vznášel nejasný obdélník s mlhavými okraji. Na jeho povrchu se mihotalo světlo, jako když zrní televizní obrazovka. Skrz obdélník viděl rozlehlou planinu, místy porostlou trsy zakrslé trávy.

Stoupl mu adrenalin a najednou byl úplně probraný. Cukl sebou na židli a černá postava se vzepjala na zadních, odfrkla a sklonila k němu zatočené rohy.

Zhrozil se a jeho kůže zchladla šokem. Tohle nemůže být pravda.

Za okamžik díky výcviku šok překonal. Až později. Teď se vypořádej s hrozbou. Jdi!

Dal tomu stvoření ránu pěstí do čumáku a klouby mu zapraštěly o pevnou plochou kost. Ta věc zachroptěla, zavrávorala a odpotácela se do rohu. Vzdáleně to připomínalo býka a na chlupatých ramenou to mělo silné svaly. Hladká třpytivá kůže splynula s tmou, jak se zvíře pohnulo do tmavého rohu, a Britton musel mžourat, aby ho vůbec viděl. Popotáhlo to širokou tlamou a zachrčelo jako vojenské auto.

Slyšel, jak Cheatham vykřikl, a zařval: „Tak mi pojď sakra pomoct!“ a snažil se toho tvora udolat pěstmi. Ten se krčil a kroutil pod krupobitím ran. S každou další ránou Brittonovi víc a víc docházelo, že se mu to nezdá. Byla to realita.

Cheatham přispěchal ze strany a chytil zvíře za jeden roh. Tvor se zvedl, pohodil hlavou a odmrštil podporučíka přímo na ležícího Dawese, který se s výkřikem probudil. Zvíře vyrazilo k mihotavé bráně, která se ale bleskurychle zavřela, zmizela a místnost opět potemněla.

Stvoření se otočilo a vyjeveně mrkalo. Shrbilo se a napůl zabučelo, napůl zavrčelo. Britton namířil pistoli a odjistil, zrovna když zvíře sklonilo hlavu a vyrazilo vpřed.

Otočil se, aby se vyhnul rohům, a schytal to do pohmožděných žeber. Zvíře ho srazilo na podlahu a on zaúpěl bolestí. Neviděl dobře na Cheathama ani na Dawese a nechtěl riskovat, že by je trefil, a tak udeřil zvíře do hlavy rukojetí zbraně, ale proti tvrdé kosti to nemělo smysl. Kroutil se v bocích a nebyl schopen stvůru odrazit. Tvor zaklonil hlavu, doširoka rozevřel tlamu a vycenil dvě řady tmavých zubů.

Britton viděl dost zřetelně, jak se Cheatham zvedá u Dawesovy postele. Vrazil pistoli zvířeti do tlamy a stiskl spoušť. Zvrátilo hlavu, přepadlo na bok a zvracelo černou krev. Mávalo chundelatým ocasem, pak vykoplo a znehybnělo.

Britton vyskočil na nohy a namířil na tu věc. Najednou se mu zatmělo před očima a pocítil náhlou slabost, jako by se topil. Neviditelný příliv ho velmi dusil. Naběhly mu žíly v tom silném proudu, který prostoupil jeho svaly, rozvibroval nervy a zaplavil každý pór jeho kůže. Nohy mu vypověděly službu a Cheatham ho popadl za loket.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Cheatham.

Britton zavřel oči a zaklel, jak cítil pulzující vlnu energie, která jím procházela. Vzpomněl si na videozáznamy, které ho armáda přinutila zhlédnout, filmy, které se jmenovaly „Základy vštěpování magie“ a „Napospas arkánům“. První věc, která tam zazněla, byl pocit, jako když se člověk topí. Britton věděl, že ten neviditelný proud má jméno.

Magie.

Bože, pomyslel si, vždyť to byla moje brána. Přivolal jsem ji sem.

Zvedl se mu žaludek. Jsem Napojený. Nevěřím tomu, že se to děje, mně ne! Teď ne!

Chtěl si vzít židli, ale Cheatham stiskl jeho loket pevněji a nepustil.

„Dejte mi tu zbraň, pane,“ řekl podporučík nesmlouvavým hlasem.

Hned pod stropem se otevřela brána, chvíli se vznášela a zase zmizela. Brittonova ramena ztuhla protékajícím proudem magie.

„Ta brána je vaše, že ano?“ zeptal se Cheatham.

Britton kývl. „Neovládám to. Chce se mi zvracet…“

Uslyšel křik. Sbíhali se lidé.

„Jen mi dejte tu zbraň, pane,“ řekl Cheatham, „a já vám pomůžu se posadit. Můžete si chvilku odpočinout a pak půjdeme sehnat Harlekýna.“

Britton se zarazil. „To ne, Dane! Portomancie je zapovězené umění! Oni mě zabijou!“

Otevřely se dveře a vešel rozespalý zřízenec v modrém pracovním oděvu. „Co se to prokrista…“ Když si všiml zdechliny, připomínající býka, ztratil řeč a zmizel.

„Ježišikriste, pane,“ řekl Dawes slabě z postele a snažil se opřít na loktech. „Vy jste, sakra, Zapovězenej? Podporučíku Cheathame, musíte…“

„Kurva, zavři hubu, Dawesi,“ řekl Cheatham. „Já vím, co musím.“

„Nech mě jít, Dane,“ řekl Britton. „Viděl jsi, co provedli s tou dívkou. Zabijou mě.“

„Jak to můžete vědět, pane. Nikoho jste nenapadl,“ snažil se Cheatham o povzbudivý tón, ale držel Brittonovu paži jako ve svěráku. Pohnul se, aby zablokoval dveře. „Možná vás převelí k některé z úderných blokačních jednotek námořní pěchoty, nebo můžete jít na monitoring ke zdravoťákům… možná že vás vezmou na tu tajnou základnu a vycvičí vás.“

„Žádná tajná základna není! Snad bys nevěřil těm kecům o konspirační teorii! Zapovězení nemají žádnou šanci! Prostě zmizí!“ křičel Britton. „Proboha, Dane! Jak dlouho spolu děláme? Musíš mi pomoct!“

Z chodby se ozval dusot bot. Dawes se posadil na posteli s tváří zkřivenou bolestí a křikl: „Tady! Pomoc!“

Britton namířil Cheathamovi pistoli do tváře: „Pusť mě, Dane. Nebo přísahám bohu, že vystřelím!“

Cheatham se nedal. „Jen do toho, pane. Jak daleko myslíte, že se dostanete? Položte tu zbraň, vzdejte se radši hned a dají vám šanci. Jestli utečete, jste odepsaný.“

Dva vojenští policisté se objevili ve dveřích s pistolemi v rukou. Jeden koukal s otevřenou pusou na zdechlinu. Ten druhý namířil na Brittona. „Odhoďte zbraň, pane! A lehnout na zem! Hned!“

Další brána se otevřela po Brittonově boku. Za ní znovu uviděl pláň, kde si vítr pohrával s drsnou trávou.

Britton těkal očima od policisty k Cheathamovi. Nyní byla šance se vzdát, spolehnout se, že systém, jemuž věrně sloužil, ho ochrání.

Ale nemohl se zbavit vzpomínky na tvář té mrtvé dívky. V uších mu zněl osamocený výstřel, který se rozlehl po střeše školy a ukončil její život.

Cheatham chytil hlaveň pistole, která stále mířila do jeho tváře. „Tak co, pane? Zastřelíte mě?“

„Ksakru, Dane,“ řekl Britton, „vždyť víš, že bych tě nezastřelil.“

Britton pustil pistoli, kopl podporučíka kolenem do slabin a strčil Cheathamovo tělo mezi sebe a policistu.

„Promiň, Dane,“ řekl Britton a prudce ho odhodil na policistu, pak se otočil a utíkal k bráně.

Britton uslyšel ostrý výstřel a ucítil palčivou bolest v lýtku. Vrazil do brány a rozvlněné okraje se rozestoupily a vpustily ho dovnitř.

Oscar Britton sletěl po hlavě dolů a tvrdě přistál na drsné trávě pod neznámou oblohou.

KAPITOLA 3

NA DRUHÉM BŘEHU

…mnohé faktory ovlivňující Projevení. Rozhoduje i pohlaví a tělesná konstituce. Klidní, urostlejší muži tíhnou k terramancii. U žen se zase častěji projeví hydromancie nebo fyziomancie než u mužů. Ze snílků a samorostů se často vyklubou aeromanti. Jízlivé, vášnivé typy se zase Projeví jako pyromanti. Národní institut zdraví pokračuje dál s proslulou studijní skupinou Sierra-26…

Avery Whitingová

Moderní arkánum: Teorie a praxe

Britton si při dopadu odřel ruce.

Chvíli jen ztěžka oddychoval. Kolem bylo ticho a tma, v zádech cítil studený vítr. Zavřel oči. Usilovně přemýšlel a snažil se nějak vysvětlit, co se vlastně stalo. V uších mu stále rezonovala rána z pistole a křik policistů a na paži ještě cítil Cheathamovo sevření.

Dýchej, říkal sám sobě, jen dýchej.

Když jeho tep konečně zpomalil, vstal.

Brána zmizela. Krajina byla zalitá jasným svitem velkého měsíce, který jako by byl velmi blízko. V jeho světle zanikal třpyt prazvláštních hvězd, ale Britton přesto dokázal rozlišit pár takových, které zářily tak jasně, že to ještě nikdy neviděl. Vítr sílil a on se roztřásl. Na jedné straně byla planina ohraničená řadou stromů s hladkými rovnými kmeny a jasně zelenými korunami, která se táhla tak daleko, že nedohlédl na její konec. Na druhé straně se planina táhla až kamsi do tmy, odkud se ozývalo zurčení vody. Z hlubin lesa zpíval pták tesklivým, nezvykle podmanivým hlasem.

Stále z něj vycházela magická vlna. Cítil ji, jako by krvácela do vzduchu a mísila se s ostatními proudy jako příliv v mnoha vlnách.

Syrová magie, opojná a mocná.

Je všude kolem mě, říkal si pro sebe. Odtud tedy pochází.

Nadechl se toho nejsladšího vzduchu, jaký kdy ochutnal. Jako by unášel pryč jeho únavu. Pohlédl na obrovský měsíc a obdivoval jeho jas. Země i ve tmě zářila živými barvami.

Jedno bylo jasné. Ať je, kde je, není to Země.

Při výcviku o tom mluvili, o neznámých zákoutích vesmíru, z nichž pochází magie, ale taky říkali jasně, že se podobají povrchu slunce. A že by tam žádný smrtelník nepřežil ani vteřinu.

Ale Britton byl naživu až moc. A soudě dle ptačího zpěvu, byl tu i jiný život. Co dalšího by zde našel?

Tak dost. Máš teď na starosti důležitější věci. Prohlédl svá zranění. Kulka ho škrábla do lýtka a vyryla hlubokou rýhu do svalu. Krvácení bylo pomalé a nepřestávalo. Kůži na rukou měl ošklivě sedřenou. Při dopadu si taky rozdrásal ponožky a odřel nohy. Dokonce i bolest zde byla intenzivnější; cítil ji tak silně, že byla téměř nesnesitelná.

Belhal se tím směrem, odkud slyšel téci vodu.

Po několika minutách zurčení zesílilo, až burácelo jako kostelní zvony. Na hladině divokého potoka se odráželo třpytivé světlo měsíce. Tráva byla stále kratší a měkčí a země se svažovala ke břehu, posetému jemnými oblázky, zářícími jako diamanty ve světle měsíce. Nad vodou poletovaly světlušky a blikaly měňavými barvami – fialovou, červenou a jasně modrou. Jen zíral a žasl nad tím, jak ostře vše vidí v tom zvláštním ovzduší. Za okamžik zjistil, že světlušky jsou ve skutečnosti maličcí ptáčci s pestrobarevnými křidélky, jejichž tělíčka září zevnitř a otvírají a zavírají špičaté křišťálové zobáčky. Dělali křídly malé kroužky a znělo to trošku jako cinkání skla.

Šel dál k potoku a ostré kamení mu drásalo nohy. Když se přiblížil, vyplašil svítivé ptáčky.

Ponořil ruce do chladivé vody a při jejím doteku pocítil úžas i bolest. Sedl si a ten pocit ho hypnotizoval snad minutu; pak spojil dlaně a omyl si je. Nabral dvě hrsti vody, napil se a zachvěl se z ostré, kovové chuti.

Podíval se na krvácející ránu na lýtku. Omyl ji a voda ránu zároveň umrtvovala i dráždila. Sundal si rozedranou ponožku, vypral ji ve vodě, jak nejlíp to šlo, a pevně ji omotal kolem lýtka. Látka se nasákla lepkavou krví, ale vlákna se vtáhla do rány a dočasně ji utěsnila.

Vstal, kolem foukal vítr a v hlavě probíral události několika posledních hodin. „Tomu nevěřím,“ řekl a jeho slova se nesla vzduchem.

„Tommu nevjjjeřííím…“ odpověděly pištivé hlasy a papouškovaly jeho slova. Na hladině potoka se v měsíčním světle odrážely siluety malého stáda podivných koní. Jejich pysky vybíhaly v jediný zub, špičatý jako hřebík. Popotahovali nozdrami a mrskali dlouhými, skoro kočičími ocasy.

„Tommu nevjjeříííššš?“ prozpěvovaly hlasy. Jeden se sklonil a chlemtavě se napil vody.

Ostatní se v běhu zastavili, smočili čumáky ve vodě a začali se přes ni brodit.

Britton ucouvl a zraněné lýtko se ozvalo. „Ach bože.“

„Achch božžže, achch božže…“ řičeli koně rozrušeně a náhle klusali. Dva nejbližší sklonili dlouhé krky a začali zrychlovat.

Britton se otočil a utíkal.

Ignoroval bolest v lýtku a běžel jako o život. Stébla hrubé trávy ho řezala do chodidel. Slyšel za sebou dusot stále zrychlujícího stáda.

Odvážil se ohlédnout přes rameno. Byli mu v patách, natahovali krky a jejich chundelaté, strakaté hřívy vlály ve větru. Kopyta dusala, nozdry jim plály, jako by tahle divná stvoření byli démoni, a ne koně. Z každé tlamy vyčníval špičatý zub a mířil k jeho zádům.

Ještě zrychlil a lýtko nesnesitelně bolelo. Cítil vzedmutí magické vlny, jak jeho strach narůstal. Řada stromů byla pořád moc daleko. Nikdy to nezvládne.

Uslyšel odfrknutí. Za krkem ucítil horký dech.

Vykřikl a stádo mu odpovědělo pronikavým ržáním. Odpověděla i magická vlna, která explodovala a vyvalila se z něj skrz všechny propletené proudy kolem, a několik yardů po jeho levici se otevřela brána.

Ostře zatočil a utíkal k ní. Cítil, jak jeden ze špičatých zubů prořízl vzduch za jeho zády. Stádo zklamaně zaúpělo a zpomalilo, aby mohlo zabočit za ním.

Díky změně směru získal pár vteřin náskok. Doběhl k bráně a s křikem jí proskočil, té noci již podruhé.

KAPITOLA 4

NÁVRAT DOMŮ

Povolená umění:

pyromancie – ohňová magie

hydromancie – vodní magie

terramancie – magie země

aeromancie – vzdušná magie

fyziomancie – magické léčitelství.

Zapovězená umění:

negramancie – černokněžnictví / čarodějnictví

nekromancie – magie smrti

portomancie – vyvolávání magických bran

vyvolávání živelných elementálů.

Zapovězené praktiky (prosím, čtěte příslušný dodatek k Ženevské úmluvě):

terramantské ovládání zvířat (Našeptávání)

útočná fyziomancie (Drásání).

Odborný průvodce magickým uměním

publikace pro jednotky nadpřirozených operací

Brittonova chodidla se dotkla asfaltu. Chtěl se rozběhnout, ale na ostrém hrbolatém povrchu se zase hned zastavil.

Poznával linku číslo 7, která jezdila mezi vojenskou základnou a domem jeho rodičů v Shelburne, několik mil odsud po silnici směrem na Vermont. Obloha byla ještě černá a silnice prázdná. Seběhl z ní a přikrčil se v křoví. Jeho letecký oblek se potrhal o trnité větve a na chodidlech ho zábl přízemní mrazík. Brána se třepotala několik stop vedle silnice. Na její druhé straně váhavě pofrkávali démoničtí koně, ale když se k ní přiblížili, zase odběhli. Okamžik poté se brána zavřela. Objevila se znovu po levé straně a zalila křoviska mihotavým světlem. Pak opět zmizela.

Reaguje na můj strach, pomyslel si. Musím se uklidnit.

Zavřel oči a zhluboka se nadechl, ale marně se snažil uvolnit.

Tak dost, řekl si, soustřeď se na to, co dokážeš ovládnout. Jsi zraněný a je ti zima. Možná nějak přečkáš noc, ale za denního světla tě chytí. Potřebuješ boty a úkryt. Hledají vojáka, takže se musíš zbavit uniformy. Běž.

Šel podél silnice až k domu rodičů. Pokud mu to vyjde, může použít náhradní klíč a vzít si nějaké oblečení, než se otec s matkou vzbudí.

Dvakrát musel skočit do úkrytu, když zaslechl blížící se auto. Šel svižným tempem, aby získal čas a zároveň se zahřál. Letecký oblek byl sice docela teplý, ale ruce a bosé nohy necítil už po dvaceti minutách. Ale i to mělo výhodu: díky znecitlivělým chodidlům se mohl pohybovat rychleji, takže nevnímal, že šlape na větvičky a kořeny.

Šel pravidelným krokem, s chodidly otupělými, a u toho přemýšlel, jak ho magie během několika hodin přeměnila z důstojníka v uprchlíka.

Přestaň s tím, přikázal si. Přemýšlení o těchhle nesmyslech tě jen brzdí. A jestli zpomalíš, dostanou tě. Víš dobře, co s tebou udělají, když tě chytí.

Jsi na útěku. Tak už sakra utíkej. Utíkej.

Zakázal si myšlenky na všechno, co ztratil, a pohyboval se tak rychle, jak mu cesta dovolovala. V okamžiku, kdy linka číslo sedm dorazila do Shelburne, nebe zoranžovělo a on ucítil v zádech paprsky vycházejícího slunce.

Linka 7 odbočila na prašnou venkovskou cestu a o pár minut později vkročil vyčerpaný Britton na příjezdovou cestu k domu svých rodičů. Mezitím se oteplilo a chodidla mu opět připomněla, že má za sebou několik hodin běhu přes zmrzlou trávu a kamení. Podíval se nahoru na popraskanou fasádu a potrhané síťky v oknech a cítil, jak magická vlna polevuje, ukolébána pocitem bezpečí na starém známém místě.

Bylo to známé místo, ale nikdy mu nebylo opravdovým domovem.

A příčina se skláněla u schodů vedoucích na zaoblenou verandu. Britton cítil, že se mu opět zrychluje puls, a znovu ho zaplavila vlna magie.

Mohlo být nanejvýš šest ráno, ale otec už byl vzhůru a zahradničil navzdory podzimním ranním mrazíkům. Stanley Britton měl na sobě pastelově barevné oblečení, plandající na jeho vyzáblém těle. Cheatham se kdysi nechal slyšet, že existují jen dva druhy mariňáků: ti obtloustlí a podlí, a pak ti hubení a podlí.

Vysoký otcův věk způsobil, že se časem scvrkl v hubenou variantu. Plukovník ve výslužbě měl orlí nos, vpadlá očka a pevně tiskl výraznou čelist, aby ukázal, že i ve výslužbě bere svou hodnost vážně. Na jeho krku se ve stále jasnějším slunečním svitu třpytil malý zlatý křížek.

Stanley zkoprněl. „Ježíši, proč jsi nechal uschnout můj fíkovník a necháváš mě tady s tím pitomým plevelem. Kristepane, dej mi sílu, ať se zbavím těch sraček.“

Britton ztuhl, pak ale zjistil, že otec mluví sám k sobě. Stanley dál pronásledoval pampelišky rostoucí kolem verandy. Britton vklouzl dovnitř, proběhl kolem kuchyně a bral omšelé schody po dvou do svého bývalého pokoje.

Otec ho proměnil ve skladiště v den, kdy se Britton vystěhoval; na podlaze stála spousta papírových krabic. Zažloutlý armádní propagační plakát s útočnou helikoptérou Apache byl jedinou upomínkou na to, že tu Britton kdy bydlel.

Začal hrabat v krabici na dně matčina šatníku, kde byly naskládané věci určené pro charitu. Matka se nikdy neodhodlala se jich vzdát. Vysoukal se z leteckého obleku a natáhl si džíny a tričko s fleky od barvy. Moc to nešlo dohromady s venkovní zimou, ale bylo to aspoň čisté. A co bylo důležitější, nebyl už v uniformě a nebude o nic nápadnější než kterýkoli jiný černoch ve Vermontu. Kopl letecký oblek za stoh krabic a vyndal pár starých otcových vlněných ponožek a bot. Boty byly o něco větší a neměly tkaničky, ale byl vděčný, že může konečně něco obout na rozdrásané nohy.

Vrátil se ke schodům a klopýtal dolů a boty se mu vyzouvaly. Už se shýbal, že je zuje, ale zaslechl matčino povědomé pobrukování.

Vzbuď se! křičel na sebe v duchu. Pohni sebou! Musíš rychle odsud! Ale místo toho se utápěl v nostalgii, vyvolané vůní pečení a spokojeným broukáním. Nohy se odmítaly pohnout.

Desda se objevila na chodbě a zarazila se. Na tu zástěru si pamatuje odmalička, oprané srdce se slovy: „DEJ KUCHAŘCE PUSU!“ Písmena už byla tak vybledlá, že je četl jen po paměti. Šedivé vlasy měla sepnuté do ledabylého drdolu a navzdory svému věku byla stále hubená a plná síly.

Uklidnil se a sešel zbytek schodů.

„Oscare!“ vykřikla a objala ho kolem krku. Sahala mu sotva po prsa a on se musel i přes všechny své problémy usmát.

„Proč jsi nám neřekl, že přijedeš?“ zeptala se.

Chvíli se snažil zafixovat v paměti její vůni: parfém, cukr a našlehané žloutky.

Pevně ji k sobě přitiskl. „Mám tě moc rád, mami.“

„Já vím, zlatíčko. Já tebe taky. Oscare, nemůžu už dýchat.“

Teď žádné loučení! řvalo jeho podvědomí. Každou sekundou, kterou tu strávíš, se přibližuješ k tomu, že tě chytí! Utíkej, hlupáku bláznivý! Ale neutíkal. Držel matku, i když panty síťkových dveří už hlásily Stanleyho příchod.

Nechal zavřené oči, ale cítil, že otec bude zase mít nějaké řeči, a vřel v duchu vztekem.

„Co se děje, Oscare?“ zeptal se Stanley a přistoupil blíž k manželce. Snažil se mluvit přívětivě, ale Britton věděl, že je to jen pozlátko. „Dostal ses do nějakých potíží?“

„Přestaň, Stanley!“ vynadala mu Desda.

Stanley mávl rukou, jako by odháněl mouchu. „Co tady děláš?“

„Copak nemůžu přijít domů, táto? Copak syn nemůže navštívit rodiče?“ zeptal se Oscar.

„Kecy. Chodíš sem, jenom když něco potřebuješ,“ odpověděl Stanley.

„Ne, táto, tohle jsou kecy. Nechodím domů proto, že je to jako vlézt do mrazáku.“

„Ale no tak, vy dva,“ vložila se do toho Desda. „Oscar není doma ani pět minut, a…“

Ale v tu chvíli se už odehrával klasický rodinný scénář a oba Brittoni měli na sebe navzájem vztek.

„Jsi zde kdykoli vítán!“ procedil Stanley mezi zuby. „Zvu tě na baptistickou mši, která se koná každou neděli, a…“

„Ale to je skvělý nápad! Posadím se vedle tebe a ty budeš předstírat, že jsi vzorný křesťan.“

„Co má tohle sakra znamenat?“ zeptal se Stanley a šlachy na krku se mu napnuly.

Britton stále držel matku. Léta a modřiny ho naučily, že nemá Stanleyho vytáčet. Lepší je vůbec neotvírat pusu. Ale události posledních několika hodin a nyní i jeho ztenčující se šance na útěk mohly za to, že jednal lehkovážně.

„Kde se v bibli píše, že můžeš mlátit svou ženu? Kde se tam píše, že máš mlátit svého syna?“ zeptal se Oscar.

„Oscare, prosím!“ žadonila Desda zoufalým hlasem.

Ale magickou vlnu to nezajímalo. Vzedmula se spolu s Brittonovým hněvem a smutkem. Snažil se ji přemoci, ale byla to marná snaha. Vzduch v klenuté chodbě do kuchyně se tetelil, pak se začal zhmotňovat a shlukovat, až se změnil v jiskřivé světlo otevřené brány.

Stanley vykulil oči, ale Desda se pořád ještě dívala na syna.

„Promiň, mami,“ řekl Oscar rychle.

„Svatá panenko Marie,“ řekl Stanley a začal couvat.

„Co se děje?“ zeptala se Desda a otočila se. Když uviděla bránu, ztuhla.

„Ó můj bože,“ vydechl Stanley. „Ty jsi jeden z těch… těch zpropadených Samotářů. To snad ne, do prdele!“ Reagoval jako vždycky na jakékoli nečekané události – hněvem, ale stejně pořád couval, až narazil do hlavních dveří. Šátral po klice.

„Proboha, Oscare,“ hlesla Desda, „to děláš ty?“

„Je mi líto, mami,“ řekl Oscar se zvlhlýma očima. „Mám tě rád.“

„Nerozumím tomu,“ zašeptala. „Tohle není správné. Jsem tvoje máma, Oscare, přece bych o tom věděla.“

Stanley odtrhl oči od brány. „Proboha živého, Desdo! Jdi od něj dál!“ křičel a natahoval k ní ruku, ale neodvážil se přiblížit.

Oscar slyšel vzdálené ržání, které vycházelo z brány. Démoničtí koně nebyli daleko.

Desda se ani nepohnula. „Ne, ne. Tohle není správné. Není to správné.“

„Nic to není. Jako akné nebo neštovice,“ řekl Oscar s předstíranou jistotou. „Nemám na výběr. Bude to dobré.“

Pořád jen vrtěla hlavou.

Brána zablikala, zaklapla se, pak se opět otevřela hlouběji v kuchyni a zase zmizela.

Když byla pryč, Stanley si dodal odvahy.

„Dej ty pracky od ní pryč!“ zařval, přiskočil, popadl Oscarovy paže, odstrčil Desdu ramenem na stranu a srazil ji k zemi. Ve Stanleyho mozolnatých rukou bylo tolik síly, že by zvedl pár volů.

Oscar si otce nevšímal a natáhl se k matce. Stanley zavrčel a udeřil syna do masivní hrudi. Oscar couvl a zvedl ruce. „Přestaň, táto. Nedělej hlouposti.“

Desda tahala manžela pryč. „Ne! Ne! Ne!“

„Sklapni!“ zaječel Stanley. „Vypadni odsud! Dej nám pokoj!“

Oscar se snažil dostat ke dveřím, ale Stanley mu zastoupil cestu.

Oscar začal ustupovat. Křičela Desda na něj, nebo na Stanleyho? Snažil se jí podívat do tváře, ale Stanley mu dal pěstí do brady, až mu hlava odlétla dozadu. Ustoupil ještě o krok, škobrtl podpatkem o schod, žuchl na něj a pohmoždil si záda. Stanley stál za ním a zasypal ho ranami pěstí.

Desda křičela a její křik se mísil s hučením krve v Oscarových uších. Topil se v magické vlně. Začala ho pálit kůže. Teď se Samovznítím? přemýšlel. Kdysi někde zaslechl, že Samotáři, kteří nedokážou udržet magii pod kontrolou, někdy podlehnou její síle a spálí sami sebe na škvarek. Brána se nad ním napůl otevřela a zmizela. Viděl oknem, že se objevila tentokrát na trávníku, rozrostla se a zmizela zas.

„Táto! Nech mě! Ubližuješ mi!“ křičel. „Snažím se odejít!“

„Parchante zasranej!“ plivl mu na vyholenou hlavu.

Stanley doprovázel své nadávky pěstmi. Odněkud se ozval hukot, který se nedal nazvat výkřikem. Magie pulzovala.

„Táto! Ne!“

Oscar se vymrštil a udeřil loktem do toho, co považoval za otcovu hruď. Odporně to křuplo; rána dopadla na Stanleyho nos. Z otcovy tváře vystříkla krev. Zašilhal očima, zavrávoral a zakroužil rukama.

Brána se za ním široce otevřela.

Oscar se natáhl po otcově zápěstí. „Táto, dávej pozor!“

Prsty brnknul o špičky Stanleyho prstů a pak už otec napůl vkročil, napůl spadl do brány, a skutálel se na trávu, kde se zastavil.

Oscar sledoval skrz probleskující, lesklý portál, jak se otec rozhlíží s očima navrch hlavy. Najednou něco zpozoroval a začal se obtížně zvedat. „Oscare…“ řekl.

Oscar slyšel úpějící hlasy, které se rychle blížily. „Ossskarree… Ossskarree…“

„Oscare!“ vřískal Stanley, ale pak se brána zaklapla a otec byl fuč.

Oscar stál a zíral do prázdného vzduchu.

Desda si přikryla ústa rukou. Druhou vztáhla do prázdna. „Oscare?“ zašeptala. „Kam se poděl? Kam se poděl Stanley?“

Britton se usilovně snažil znovu otevřít bránu. „No tak,“ mumlal si. „Otevři se, tak se do háje otevři.“ Snažil se prsty rozevřít vzduch. Tam někde byl uvězněný jeho otec, a nejspíš umírá.

„Otevři se!“ zaječel. „Tak se do prdele zase otevři!“

Nic. Zpěnila se v něm vlna, ale vířila marně. Brána se otevřela poblíž jeho matky, ale zmizela, než se k ní vůbec stihl otočit.

„Kde je?“ opakovala Desda.

Britton zavrtěl hlavou a dusil pláč. „Já nevím, mami.“

Podlomila se jí kolena a tvrdě dosedla na zem s nehybnýma rukama – jednou si stále držela ústa a druhou měla nataženou před sebe. „Musíš… musíš ho dostat zpátky,“ šeptala. Z koutku oka se jí vykutálela slza. „Přiveď ho zpátky!“

„Já nemůžu,“ řekl a hlas zněl prázdně i jeho vlastním uším.

„Jak to myslíš?“ zeptala se a konečně spustila ruce. „Otevři to a dostaň ho zpátky!“

Zavrtěl hlavou a bezmocně kroužil rukama. „Já nevím jak. Nedokážu to ovládat.“

Chvíli jen tiše seděla. Pak chraplavě vykřikla.

„Mami?“ zeptal se, klekl si a chtěl se jí dotknout. Zamrkala na prázdný prostor, kde se zavřela brána, a pomalu kroutila hlavou s ústy dokořán.

Vstal a přikročil k ní. „Mami?“

Trhla hlavou k němu s prázdným výrazem v obličeji. Pak se v jejích očích projevil šok, uvědomila si, co se stalo, a začala se škrábat pozadu a kopat proti němu nohama. „Jdi ode mě!“

Jeho otec zmizel. Britton ho nedokázal zachránit.

Matka vřeštěla.

Víc než cokoli jiného teď cítil touhu utéct. Poddal se jí a nechal nohy, ať ho nesou pryč od matčiných vyčítavých očí.

KAPITOLA 5

ÚTĚK

…Napojení představuje výzvu pro americký lid i svět, neboť je stejně jedinečné a nebezpečné jako atomová bomba. Představuje největší příležitost, zároveň ale i největší hrozbu, které jsme jako národ museli čelit od chvíle, kdy byla v roce 1945 otestována první jaderná zbraň. Bez ohledu na to, zda se jí podobá nebo se od ní liší – magie je novou atomovou bombou.

senátorka Nancy Whalenová

předsedkyně senátního podvýboru pro Velké znovuprobuzení

Zkrvavené nohy Oscara Brittona klouzaly v botách a dusaly po cestě vedoucí pryč od místa, kde vyrostl.

Jestli ho armáda něco naučila, tak utíkat, a šlo mu to dobře navzdory bolesti v zraněném lýtku. Někde za sebou nechal něco strašlivého, něco, na co nechtěl myslet, a kdyby dokázal neustále běžet dost rychle, možná by ho to nikdy nedohnalo.

Vlny magie běžely s ním. Brány se otvíraly a vábily ho nadějí na otcovu záchranu, ale nikdy nezůstaly otevřené dost dlouho na to, aby se dostal dovnitř.

Houkaly sirény a bylo je slyšet stále blíž. Skočil do příkopu a díval se přes jeho okraj, jak kolem projely dvě policejní hlídky směrem k domu jeho rodičů. Vyskočil zpátky na silnici a uháněl dál.

A pak se zastavil, protože mu před očima zazářil neonový nápis „VEČERKA“. Tohle parkoviště znal. Kamarád Rob Dausman ho tady naučil kouřit trávu. Schovávali se tehdy spolu za pekařskou dodávkou a předstírali, že s nimi droga zamávala víc, než tomu ve skutečnosti bylo.

Pro Brittona to byla jednorázová záležitost, ale Rob si z toho udělal životní styl. Ten ho připoutal k tomuto místu, pouze se od té doby přestěhoval dovnitř do obchodu za pult. Britton ho viděl oknem, jak si prohrábl blonďaté kudrnaté vlasy a usmál se na zákaznici. Britton při pohledu na ten úsměv pocítil úlevu. Robovi nikdy nevadilo, že je Britton černoch nebo že je dvakrát větší, ani že se ve škole lépe učí. Uvědomil si, proč ho kroky dovedly právě sem. Jestli existoval na světě člověk, který ho neodsoudí, pak to byl Rob.

Automatické dveře se otevřely a ovanul ho teplý vzduch. Z reproduktorů hrála kňouravá hudba. Zářivky osvětlovaly regály s očními kapkami, polévkami v plechovkách a šampony na vlasy.

Zákaznice – žena středního věku s krátkými vlasy a obtloustlým pasem – si kupovala vaničku zmrzliny a něčemu se s Robem smáli. Britton na ně užasle hleděl: v jeho životě sice došlo k otřesu, ale svět se točil klidně dál.

Podíval se na televizní obrazovku, zavěšenou v rohu u stropu. Dole běžela velkými písmeny aktuální zpráva: „VÝTRŽNOSTI V PAŘÍŽSKÉ ČTVRTI MONTMARTRE. SAMOTÁŘI BOJUJÍ S POLICIÍ EVROPSKÉHO KALIFÁTU.“

Přísná islámská šaría Evropského kalifátu zakazovala provozování jiné magie než Blokační, ale to některé Napojené nezastavilo před tím, aby to stále pokoušeli. Obraz přeskočil na záběry Samotářů „Djinn-Born“, jak stojí na hořícím obrněném policejním voze s nápisem „Supression Magique^3“ na boku. Kolem se to hemžilo obrněnci francouzské policie a islámské náboženské policie „Mutaween“. „Djinn-Born“ byli svlečení do pasu a těla měli potetovaná kudrlinkatými arabskými nápisy. Jeden plivl na policisty oheň. Druhý zmrazil příslušníka mutaweenu jediným dotekem a rozkopl jeho krystalickou figuru na ledovou tříšť.

Když Britton odtrhl oči od televize, Rob i jeho zákaznice na něj zírali s vyvalenýma očima.

„Ty vole,“ vydechl Rob.

Žena se měla k odchodu. Britton zvedl ruce, ale ona se kolem něj rychle protáhla a utíkala k posuvným dveřím, a tolik spěchala ven, že se o ně uhodila rameny. Slyšel, jak zabouchla dveře auta, nastartovala a prudce vyjela z parkoviště. Znovu se podíval na obrazovku.

Zprávy nyní nahradila fotografie hledané osoby. Britton poznal fotku ze své vojenské průkazky. POZOR, DŮLEŽITÁ ZPRÁVA! jelo po obrazovce. 100 000 AMERICKÝCH DOLARŮ ZA INFORMACI, VEDOUCÍ K DOPADENÍ UPRCHLÉHO SAMOTÁŘE VE VAŠÍ OBLASTI. OSCAR BRITTON UPRCHL Z VOJENSKÉ VAZBY A V SOUČASNÉ DOBĚ JE NA ÚTĚKU. JESTLI UVIDÍTE TUTO OSOBU, PROSÍM, NEPRODLENĚ KONTAKTUJTE ÚŘADY. MAGIE TOHOTO SAMOTÁŘE PROBÍHÁ NEKONTROLOVANĚ, A MUSÍ BÝT PROTO POVAŽOVÁNA ZA EXTRÉMNĚ NEBEZPEČNOU! NEPOKOUŠEJTE SE HO SAMI ZADRŽET!

Následovalo číslo na bezplatnou telefonní linku.

Britton se ohlédl na Roba, který zrudl a odvrátil se. „Běží to tam celou noc,“ řekl Rob a pak najednou vykulil oči.

Britton se otočil přes rameno do míst, kam se díval Rob. Přesně ve vchodu se třpytila otevřená brána.

„Ty vole,“ řekl Rob znova. „Tohle není dobrý.“

„Robe, prosím,“ řekl Britton, ale na nic víc se nezmohl.

„Musíš někomu zavolat. To, co támhle vidím, je kurevsky vážná věc. Chlape, netušil jsem, že… tyvole… to je na hovno.“

Britton udělal krok, ale hned se zase zarazil, protože Rob přesně v tom okamžiku couvl a chytil se police, ze které se vysypala malá lavina cigaretových krabiček. „Robe. Jsem to přece pořád já, chlape. Jsem to já – Oscar!“

Rob kývl a křečovitě se usmál. „Já vím, já vím. O nic nejde. Dyť řikám. Musíš někomu zavolat.“ Ukázal rozklepaným prstem na černý telefonní automat pod televizí.

Rob bleskově strčil ruku pod pult. Britton si myslel, že vytáhne krátkou brokovnici, ale Rob položil na pult dva čtvrťáky. „Tady to máš, chlape,“ řekl netrpělivě. „Ten hovor je na mě. Neřeš to.“ Zatvářil se provinile. „Nechci ani tu odměnu.“

Ale Britton už ho neslyšel. Neztrácej čas, říkalo jeho podvědomí, jsi sám.

Dolehla na něj silná únava. Poklesla mu ramena. Poprvé za celý život si nebyl jistý, jestli chce žít dál.

Hodil čtvrťáky Robovi do tváře. Ten vymrštil paže a přikrčil se, ale Britton už zvedl sluchátko a zíral na ně.

Rob měl pravdu. Musí zavolat. Zabijou ho? Asi ano. Ale možná se právě tohle má stát. Zabil vlastního otce. Nedokázal kontrolovat to, co bylo očividně nebezpečnou zbraní. Proč dal přednost svému životu před ostatními? Co mu dalo to právo? Proto jim říkají Samotáři.

Viděl před sebou otcovu tvář, než se brána zavřela, slyšel jeho křik přes ržání démonických koní. Nedokázal tomu čelit, a místo toho se zhluboka nadechl a snažil se znovu soustředit na normální svět.

Jedno po druhém , pomyslel si. Stojíš ve večerce. Zíráš na telefonní automat . Ale i to bylo příliš, a tak se snažil soustředit na menší detaily. Telefonní sluchátko páchne jako zvětralé pivo. Prasklinami v asfaltu na parkovišti prorůstá plevel.

Bylo těžké vytěsnit fakta. Jsi Napojený. Jsi Zapovězený. Nemáš svou magii pod kontrolou. Armáda tě odvrhla. Zabil jsi otce. Matka má z tebe hrůzu. Dokonce i Rob se tě bojí. Jsi uprchlík. Tvůj život se jednou provždy změnil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kontrolní bod.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.