Kim Harrison v nakladatelství

FANTOM Print

Mrtvá čarodějka přichází

Hodný, zlý a nemrtvý

Nikdy nezemřít

Pro hrst amuletů

FANTOM Print

2012

Copyright © 2006 Kim Harrison

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-181-5

ISBN 978-80-7398-531-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-532-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

MUŽI, KTERÝ VŽDY ŘEKNE: „FAKT? NO DOBŘE,“

NAMÍSTO: „CO ŽE CHCEŠ UDĚLAT?“

Poděkování

Ráda bych poděkovala Gwen Hunterové za to, že mi pomohla s lékařskými věcmi na mostě, a TB, která si pročetla pasáže o potápění. Pokud něco neodpovídá skutečnosti, nemohou za to tyto dvě dámy, nýbrž fakt, že jsem se rozhodla zajít do krajností. A velký dík patří samozřejmě i Richardu Curtisovi, mému agentovi, a mé redaktorce Dianě Gillové, bez níž by Díra zůstala jen v mé představivosti.

1

Hlasité bouchnutí dveří Davidova auta se odrazilo od kamenné fasády osmipodlažní budovy, vedle které jsme zaparkovali. Opřela jsem se o šedý sportovní vůz, zastínila si oči a zamžourala na starobylé, architektonicky krásné sloupoví a vroubkované parapety. Nejvyšší patra zlatilo zapadající slunce, ale ulici halil studený stín. Cincinnati mělo jen hrstku podobných památek a většina byla opuštěná, podobně jako se zdála tato.

„Víš jistě, že jsme na správném místě?“ zeptala jsem se a přejela rukama po střeše auta. Řeka byla nedaleko; ve vzduchu jsem cítila olej a naftu, které se používaly na lodích. Z nejvyššího patra musel být krásný výhled. Přestože byly místní ulice čisté, okolí zjevně upadalo. S trochou péče – a hromadou peněz – by se to tu ale dalo proměnit v nejnovější žhavou rezidenční zónu.

David odložil omšelou koženou aktovku a sáhl do vnitřní kapsy svého kabátu. Vytáhl svazek papírů, nalistoval poslední a pohlédl na název ulice uvedený na jejím vzdáleném rohu. „Ano,“ řekl tiše. Jeho hlas zněl napjatě, ale ne ustaraně.

Potáhla jsem si dolů červenou koženou bundičku, nadhodila si na rameni kabelku a za cvakání podpatků jsem obešla auto na jeho stranu. Ráda bych řekla, že jsem si boty, které se úžasně hodí k nakopávání zadků, vzala proto, že jsme měli případ, popravdě jsem je ale prostě ráda nosila. Hodily se k mým modrým džínům a černému triku a s čepicí stejné barvy jsem vypadala a cítila se jako kočka.

David se nad rámusem, který moje podpatky dělaly, zamračil – anebo se mu možná nelíbil můj ohoz – když si ale všiml, že se mu tiše směju, nasadil výraz prázdného odevzdání. Sám se oblékl úctyhodně a nějak se mu podařilo skloubit třířadový oblek s po ramena dlouhými, vlnitými černými vlasy, které zkrotil sponou. Několikrát jsem ho viděla v běžeckých legínách, které stavěly na odiv dokonale udržované tělo třicátníka – mňam – a taky v dlouhém plášti a kovbojském klobouku – Van Helsing se mohl jít klouzat – ale jeho docela malá postava neztratila nic ze své působivosti, ani když se oděl jako pojišťovák, kterým byl. David byl na dlaka docela komplikovaný.

Když jsem se dostala až k němu, zastavila jsem se a společně jsme se zadívali na budovu. O tři ulice dál hlučel provoz, ale tady se nic nehýbalo. „Je tu fakt ticho,“ poznamenala jsem a stiskla si lokty, abych se ochránila před chladem květnového večera.

David přimhouřil hnědé oči a přejel si rukou po hladce oholené tváři. „Jsme tu správně, Rachel,“ řekl a zadíval se na nejvyšší patro. „Můžu zavolat a ověřit to, jestli chceš.“

„Ne, v pořádku.“ Stiskla jsem rty, usmála se, nadhodila si kabelku na rameni a cítila v ní tíhu slizové pistole. Byl to Davidův případ, ne můj, a zdál se tak neškodný, jak jen to šlo – měl vyřídit nárok zemské čarodějky, které popraskaly stěny. Uspávací kuličky, jimiž jsem nabila upravenou paintballovou pistoli, nebudu potřebovat, když mě ale David požádal, abych ho doprovodila, prostě jsem popadla kabelku. Pořád v ní byly věci z mé předchozí práce – při které jsem pátrala po spamerovi. Bože, dostat ho bylo fakt uspokojivé.

David se pohnul a galantně mi naznačil, abych šla první. Byl asi o deset let starší než já, ale těžko byste to uhádli, kdybyste mu zrovna nehleděli do očí. „Asi bydlí v jednom z nových bytů, které se teď staví nad starými skladišti,“ řekl a zamířil ke zdobenému schodišti.

Zahihňala jsem se a David na mě pohlédl.

„Co?“ řekl a zvedl tmavé obočí.

Vešla jsem dovnitř a vší silou strčila do dveří, aby mohl jít těsně za mnou. „Napadlo mě, že ty bys mohl použít skladiště jako boudu. Však víš, protože jsi dlak.“

Povzdychl si a já se zamračila. Jenks, můj dřívější parťák, by se zasmál. Ucítila jsem bodnutí viny a zpomalila krok. Jenks se zrovna teď schovával ve sklepě nějakého dlaka, protože jsem udělala fakt velkou botu a nedůvěřovala mu, ale s příchodem jara jsem mohla vystupňovat svoji snahu omluvit se a přivést ho zpátky.

Vstupní hala byla prostorná místnost z šedého mramoru, a to bylo všechno. Cvakání mých podpatků se hlasitě neslo k vysokému stropu. Trochu mě to vylekalo, proto jsem si přestala vykračovat a šla normálně, abych nedělala takový randál. Naproti přes halu se nacházely dva černě zdobené výtahy a právě k nim jsme mířili. David stiskl tlačítko s šipkou nahoru a zhoupl se na patách.

Koukla jsem po něm a koutky úst mi zacukaly. Přestože se to snažil zatajit, viděla jsem, že ho případ začíná vzrušovat. Být pojišťovákem neznamenalo vysedávat neustále v kanceláři, jak by se mohlo zdát. Většinu klientů jeho společnosti tvořili inderlanďané – čarodějové, dlaci a občas i nějaký ten upír – a zjistit tím pádem pravdu o tom, proč je klientovo auto na maděru, bylo mnohem těžší, než se zdálo. Nacouval s ním pubertální syn do zdi, anebo ruply čarodějce o kus v dál ulici konečně nervy a nedokázala dál snášet to, jak majitel při vyjíždění z garáže pokaždé zatroubil? Jedno kryla pojišťovna, druhé ne, a někdy bylo k odhalení pravdy zapotřebí skutečně, no, kreativních vyšetřovacích technik.

David si všiml, že se na něj usmívám, a špičky uší mu zrudly. „Vážím si toho, že jdeš se mnou,“ řekl a pohnul se, protože výtah cinkl a dveře se otevřely. „Dlužím ti večeři, dobře?“

„Žádný problém.“ Připojila jsem se k němu v šeru výtahu zdobeného zrcadly, a jak se dveře zavíraly, pozorovala jsem svůj odraz v jantarově žluté záři osvětlení. Musela jsem sice odložit pohovor s možným klientem, ale David mi v minulosti pomohl, což bylo mnohem důležitější.

Štíhlý dlak sebou trhl. „Když jsem naposledy vyřizoval nárok zemské čarodějky, později jsem zjistil, že okradla společnost. Moje nevědomost nás stála stovky tisíc. Cením si, že mi pomůžeš zjistit, jestli způsobila škody vlastní magií, nebo ne.“

Zastrčila jsem si za ucho rusou kudrnu, která se mi vysmekla z francouzského copu, a upravila jsem si koženou čepici. Výtah byl starý a pomalý. „Jak říkám, žádný problém.“

David sledoval naskakující číslice. „Myslím, že se mě můj šéf snaží zbavit,“ přiznal tiše. „Tento týden mi přidělil už třetí nárok, který nespadá do mého oboru.“ Přesunul ruku na uchu aktovky. „Čeká, že udělám chybu. Snaží se, abych ji udělal.“

Opřela jsem se zády o zrcadlo a slabě se na něj usmála. „To je mi líto. Vím, jaké to je.“ Skoro před rokem jsem dala výpověď u Inderlandské bezpečnostní agentury, IBA, a osamostatnila se. A přestože to bylo zpočátku dost těžké – a občas bylo pořád – lepší rozhodnutí jsem nemohla udělat.

„Přesto,“ trval na svém, otočil se ke mně a uzavřený prostor naplnila vůně pižma, která mi nepřipadala zrovna nepříjemná. „Není to tvoje práce. Dlužím ti to.“

„Davide, nech to být,“ řekla jsem podrážděně. „Ráda s tebou půjdu a postarám se, aby tě ta čarodějka nepodvedla. Opravdu to není žádný problém. Podobné věci dělám každý den. Potmě. Obvykle sama. A když mám štěstí, tak u toho běhám, ječím a nakopávám zadky.“

Usmál se a odhalil rovné, hranaté zuby. „Máš svoji práci ráda, co?“

Opětovala jsem mu úsměv. „To se vsaď.“

Podlaha výtahu se zhoupla a dveře se otevřely. David mě nechal vystoupit jako první a já se rozhlédla po obrovské místnosti, která zabírala celé nejvyšší patro budovy. Zapadající slunce svítilo dovnitř okny, která sahala od podlahy až ke stropu, a ozařovalo poházený stavební materiál. Za okny se šedě leskla řeka Ohio River. Až to tu dokončí, bude to nádherný byt. V nose mě polechtal prach z ocelových trámů a zbroušené omítky. Kýchla jsem.

David zatěkal očima kolem. „Haló? Paní Bryantová?“ zavolal a jeho hluboký hlas se rozlehl místností. „To jsem já, David, David Hue z Dlačí pojišťovny. Přivedl jsem s sebou asistentku.“ Pohrdavě se podíval na moje upnuté džíny, triko a červenou koženou bundičku. „Paní Bryantová?“

Následovala jsem ho dovnitř a nakrčila nos. „Myslím, že praskliny se ve zdech objevily proto, že dělníci odstranili některé z podpůrných trámů,“ zašeptala jsem. „Jak říkám, žádný problém.“

„Paní Bryantová?“ zavolal David znovu.

Vzpomněla jsem si na prázdnou ulici dole a na to, jak daleko jsme od nahodilých svědků. Dveře za mnou se zavřely a výtah začal sjíždět dolů. Z opačné strany místnosti k nám dolehlo šoupání. Ucítila jsem bodnutí adrenalinu a otočila se.

I David byl nervózní a společně jsme se sobě zasmáli, když se z gauče u moderní kuchyně na konci dlouhé místnosti, kde skříňky byly pořád zabalené, zvedla drobná postava.

„Paní Bryantová? Jsem David Hue.“

„Stejně pohotový, jako jsi byl při podání přehledu loňských pojišťovacích nároků,“ ozval se mužský hlas a měkce rezonoval šeřící se místností. „A jak ohleduplné, že jsi s sebou vzal čarodějku, aby ověřila nárok tvé klientky. Pověz, odepíšeš si ji na konci roku z daní, nebo ji zařadíš do provozních výdajů?“

David vytřeštil oči. „Je součástí provozních výdajů, pane.“

Podívala jsem se z Davida na muže. „Ach, Davide? Jestli to chápu dobře, není to paní Bryantová.“

David přesunul ruku na uchu aktovky a zavrtěl hlavou. „Myslím, že je to prezident společnosti.“

„Aha.“ Zvážila jsem to. Pak jsem to zvážila znovu. Začínala jsem mít špatný pocit. „Davide?“

Položil mi ruku na rameno a naklonil se blíž. „Asi bys měla jít,“ řekl a starost v jeho hnědých očích mi pronikla hluboko do duše.

Vzpomněla jsem si na to, co řekl ve výtahu, že po něm jeho šéf jde, a zrychlil se mi tep. „Davide, jestli jsi v průšvihu, nenechám tě v tom,“ řekla jsem. Boty mi duněly na podlaze, jak mě strkal k výtahu.

Tvářil se ponuře. „Zvládnu to.“

Snažila jsem se mu vykroutit. „Pak zůstanu a pomůžu ti k autu, až bude po všem.“

Pohlédl na mě. „Raději ne, Rachel. Ale díky.“

Dveře výtahu se otevřely. Pořád jsem protestovala, proto mě zaskočilo, když mě David strhl zpátky. Zvedla jsem hlavu a z tváře mi vyprchala krev. Sakra. Výtah byl plný dlaků v různě elegantních šatech, od Armaniho obleků a na míru šitých kostýmků po džíny a blůzky. A co hůř, všichni do jednoho to byli sebevědomí, hrdí alfové. A všichni se usmívali.

Do prdele. David měl fakt velký problém.

„Prosím, řekni mi, že máš narozeniny a připravili ti párty jako překvapení,“ požádala jsem.

Jako poslední vystoupila z výtahu mladá dlačka v zářivě rudých šatech. Odhodila si dozadu husté černé vlasy a změřila si mě. Přestože působila sebevědomě, z jejího postoje jsem vycítila, že alespoň ona není alfa čuba. Začínalo to být divné. Alfové se navzájem nesnášeli. Prostě se nemohli vystát. Hlavně když s sebou neměli smečky.

„Nemá narozeniny,“ řekla žena neupřímně. „Ale vsadím se, že překvapený je.“

Davidova ruka na mojí paži zacukala. „Ahoj, Karen,“ řekl sžíravě.

Zamrazilo mě na kůži a všechny svaly se mi napjaly, když nás dlaci obklíčili. Pomyslela jsem na slizovou pistoli v kabelce a našla si silovou čáru, ale nenapíchla se na ni. I kdyby mi David zaplatil, neodešla bych. Vypadalo to, jako by se ho chystali lynčovat.

„Ahoj, Davide,“ řekla žena v červeném, a jak z jejího hlasu, tak z jejího postoje čišelo uspokojení. „Neumíš si představit, jakou radost jsem měla, když jsem se doslechla, že jsi založil smečku.“

Připojil se k nám i Davidův šéf a rychlými, sebejistými kroky nám zastoupil cestu k výtahu. Napětí v místnosti ještě zesílilo a Karen se přesunula k němu.

Neznala jsem Davida dlouho, ale ještě nikdy jsem neviděla, že by se tvářil tak vztekle a zároveň hrdě a podrážděně. Nebál se. David byl vlk samotář, proto na něj osobní moc alfů nepůsobila. Bylo jich ale osm a jeden z nich byl jeho šéf.

„S ní to nemá nic společného,“ řekl David uctivě, ale rozzlobeně. „Nechte ji jít.“

Davidův šéf zvedl obočí. „Vlastně to nemá nic společného s tebou.“

Dech se mi zadrhl v hrdle. Dobrá, možná jsem byla v průšvihu já.

„Děkuju, že jsi přišel, Davide. Už tě nebudeme potřebovat,“ prohlásil elegantní dlak. Obrátil se k ostatním a přikázal: „Odveďte ho odsud.“

Zhluboka jsem se nadechla. Druhým zrakem jsem našla silovou čáru, která se táhla pod univerzitou, a napojila se na ni. Přestala jsem se ale soustředit a dva muži mě popadli za paže. „Hej!“ vykřikla jsem, když mi jeden strhl z ramene kabelku a odhodil ji na hromadu prken. „Pusťte mě!“ obořila jsem se na ně, ale nedokázala jsem se jim vykroutit.

David zachroptěl bolestí, a když jsem někomu dupla na nohu, povalili mě na zem. Zvedla jsem přitom oblak prachu a začala se dusit. Někdo se na mě posadil a vyrazil mi dech. Ruce mi zkroutili za zády a já ztuhla. „Au,“ postěžovala jsem si, odfoukla si z obličeje rusou kudrnu a znovu se pokusila zkroutit. Krucinál, Davida vlekli k výtahu.

Bojoval s nimi. Obličej měl rozpálený vzteky a oháněl se pěstmi, které vydávaly ošklivé rány, kdykoli zasáhly cíl. Mohl se proměnit a bojovat ještě zuřivěji, ale napřed by byl pět minut k ničemu.

„Dostaňte ho odsud!“ křikl Davidův šéf netrpělivě a dveře výtahu se zavřely. Ozvalo se břinknutí, jak něco narazilo zevnitř na stěnu kabiny, potom začala klesat. Uslyšela jsem výkřik a zvuky boje, které se pomalu vzdalovaly.

Projel mnou strach a znovu jsem se zavrtěla. Davidův šéf na mě pohlédl. „Spoutejte ji,“ řekl lehce.

Zasyčela jsem. Zoufale jsem sáhla po silové čáře a zlomkem myšlenky se na ni napíchla. Začala do mě téct záhrobní energie, naplnila mé ki a potom i prostor v hlavě, který mi sloužil jako druhý zdroj. Ucítila jsem ostrou bolest, jak mi někdo zkroutil pravou ruku až příliš dozadu. Na zápěstí jsem ucítila studený plastový řemínek, který škubnutím a za známého drhnutí utáhli, takže jeho konec zůstal volně trčet. Z tváře mi opět vyprchala krev, protože ze mě odplynula i poslední kapka záhrobní energie. Na rtech jsem ucítila hořkou pachuť pampelišek. Hloupá, hloupá čarodějko!

„Kurva!“ zařvala jsem a dlaci, kteří na mně seděli, se zvedli.

Vyškrábala jsem se na nohy a pokusila se řemínek sundat, ale marně. Uvnitř měl očarované stříbro, takže byl stejně mocný jako má dávno ztracená želízka z arzenálu IBA. Nemohla jsem se napíchnout na silovou čáru. Nemohla jsem dělat vůbec nic. Silové čáry jsem při obraně používala jen vzácně a vůbec mě nenapadlo, jak snadno mě protivník může o mé nově nabyté dovednosti připravit.

Naprosto bez magie jsem stála v posledních paprscích jantarově žlutého světla, které vnikalo dovnitř vysokými okny. Zůstala jsem o samotě se smečkou alfů. Ihned jsem si vzpomněla na smečku pana Raye a na rybu, která plnila přání a kterou jsem mu omylem ukradla, a pak i na to, že jsem donutila majitele baseballového týmu Vyjáků, aby mi za čas, který jsem jejich případu věnovala, ještě zaplatili. Ach… sakra. Musela jsem odsud.

Davidův šéf přenesl váhu z nohy na nohu. Přelilo se přes něj sluneční světlo a ozářilo jeho zaprášené lakýrky. „Slečna Morganová, je to tak?“ zeptal se přátelsky.

Kývla jsem a utřela si dlaně do džínů. Byla jsem celá ulepená od omítky, takže jsem se ještě víc zašpinila. Ani na okamžik jsem z něj neodtrhla pohled, protože jsem věděla, že je to neomylný projev dominance. Jednala jsem už s několika dlaky, ale žádný kromě Davida mě neměl rád. Netušila jsem proč.

„Rád vás poznávám,“ řekl, přistoupil blíž a z vnitřní kapsy saka vytáhl brýle s kovovou obroučkou. „Jsem Davidův šéf. Můžete mi říkat pane Finleyi.“

Nasadil si brýle na tenký nos a vzal si od samolibé Karen sepnutou hromádku papírů. „Odpusťte, pokud mi to bude chvíli trvat,“ řekl a pohlédl na ně. „Tohle obvykle dělává moje sekretářka.“ Přes papíry se na mě zadíval a cvaknul perem. „Jaké je číslo vaší smečky?“

„Huh?“ vypravila jsem ze sebe inteligentně a strnula jsem, když se kruh dlaků přiblížil. Karen se uculila a já zrudla.

Pan Finley se zamračil a jeho jemné vrásky se ještě prohloubily. „Jste Davidova alfa. Karen vás vyzývá na souboj o vaše místo. Tady jsou papíry. Jaké je číslo vaší smečky?“

Poklesla mi čelist. Tady nešlo o Raye ani o Vyjáky. Jo, byla jsem jedinou členkou Davidovy smečky. Šlo ale o vztah na papíře, díky kterému jsem já získala svoji přemrštěně drahou pojistku velmi, velmi, velmi levně a David si ponechal práci, přelstil systém a i nadále mohl pracovat bez partnera. Ve skutečnosti smečku nechtěl, protože byl zapřísáhlý samotář a byl v tom dobrý, ale propustit alfu bylo téměř nemožné, proto mě požádal, abych spolu s ním založila smečku.

Obrátila jsem pohled k usmívající se Karen. Připomínala mi nilskou královnu, byla tmavá a exotická jako egyptská děvka. Chtěla mě vyzvat na souboj, aby získala moji pozici?

„Tak to teda ne!“ prohlásila jsem a Karen si odfrkla, protože si asi myslela, že se bojím. „Nebudu s ní bojovat! David žádnou smečku nechce!“

„Očividně,“ vysmála se mi Karen. „Vznáším nárok na vzestup. Vznáším ho před osmi smečkami.“

Už tu sice nebylo osm alfů, ale řekla bych, že pět bude na to, aby si prosadila svou, stačit.

Pan Finley spustil ruku, ve které držel papíry. „Nemá někdo katalog? Nezná číslo své smečky.“

„Já mám,“ zvolala jedna žena zpěvavě, přehodila si kabelku dopředu, sáhla do ní a vytáhla něco, co vypadalo jako malý adresář. „Nové vydání,“ dodala a zalistovala v něm.

„Nejde o nic osobního,“ řekl pan Finley. „O vašem alfovi se šíří spousta drbů a toto je nejjednodušší způsob, jak si Davida znovu podřídit a ukončit znepokojivé zvěsti, které se ke mně donesly. Pozval jsem si největší akcionáře naší společnosti jako svědky.“ Usmál se na mě, ale v jeho úsměvu nebylo nic vřelého. „Je to právně závazná věc.“

„Je to blbost!“ vyjela jsem na něj jedovatě a dlaci okolo se buďto zachechtali, nebo zalapali po dechu nad mojí drzostí. Stiskla jsem rty a zadívala se na svoji kabelku, ve které jsem schovávala slizovou pistoli. Měla jsem to k ní přes půl místnosti. Rukou jsem se dotkla beder a hledala pouta, o která jsem přišla spolu s šekem od IBA. Bože, jak moc mi chyběla.

„Tady to je,“ řekla žena se sklopenou hlavou. „Rachel Morganová. O-C(H) 93AF.“

„Jste zaregistrovaná v Cincinnati?“ zeptal se Davidův šéf zbytečně a zapsal si to. Složil papíry a pohlédl mi do očí. „David není první, kdo založil smečku s někým, kdo není, no, původem dlak,“ řekl nakonec. „Ale je první v naší společnosti, kdo to udělal jen proto, aby si zachoval práci. Není to dobrý trend.“

„Vyzyvatelova volba,“ zvolala Karen a sáhla po opasku na šatech. „Proměním se jako první.“

Davidův šéf cvakl perem. „Tak tedy začněme.“

Někdo mě chytil za paže a já na tři údery srdce strnula. Vyzyvatelova volba, u prdele mojí babičky. Její proměna potrvá pět minut a já ji do té doby musela porazit, jinak bylo po mně.

Tiše jsem se zkroutila, vrhla se na zem a překulila se. Ozvalo se několik výkřiků, protože jsem dlakovi, který mě držel, podtrhla nohy. Najednou na mně ale někdo přistál a vyrazil mi dech. Bolestivě se ve mně vzedmul adrenalin. Druhý dlak mi zalehl nohy, třetí mi přimáčkl obličej k zaprášené překližce.

Nezabijí mě, řekla jsem si, vyplivla vlasy z pusy a pokusila se nadechnout. Jde tu o pitomou dlačí dominanci, ale nezabijí mě.

Opakovala jsem si to, ale bylo dost těžké přemluvit své roztřesené svaly.

Prázdným patrem budovy se rozlehlo tiché vrčení, mnohem hlubší, než mělo být, a tři muži, kteří mě tiskli k podlaze, mě pustili.

Co to, k čertu? napadlo mě, když jsem se škrábala na nohy, a zírala. Karen zvlkodlačila. Proměnila se během třiceti vteřin!

„Jak…“ vykoktala jsem nevěřícně.

Karen byla pořádný vlk. V lidské podobě byla drobná, mohla mít tak padesát kilo. Když je ale proměníte ve vrčící bestii, dostanete vlka o velikosti poníka. Sakra.

Nespokojeně vrčela a ohrnovala pysky ve varování starším než země. Její hedvábná srst byla černá jako její vlasy, jen uši měla lemované bíle. Za kruhem dlaků ležely její šaty, odhozené na hromádku na dřevěné podlaze. Obklopovaly nás vážné tváře. Nejednalo se o žádnou pouliční rvačku, nýbrž o záležitost stejně závaznou jako právní dokument.

Dlaci okolo začali couvat a zvětšovat kruh. Zatraceně, zatraceně.

Pan Finley se na mě vědoucně usmál a já zatěkala pohledem od něj k alfům okolo a k jejich krásným šatům a botám za pět set dolarů. Srdce mi bušilo a mně to konečně došlo. Byla jsem v pořádném průseru. Utvořili mezi sebou svazek.

Zděšeně jsem zaujala bojový postoj. Když dlaci utvořili svazek mimo svoji smečku, děly se divné věci. Viděla jsem to jednou při hře Vyjáků, kdy se několik alfů spojilo při podpoře zraněného hráče a přejalo jeho bolest, aby mohl vyhrát. Bylo to nelegální, ale děsně špatně se to dokazovalo, protože najít na obrovském stadionu odpovědné alfy bylo prakticky nemožné. Byla to dočasná věc, protože dlaci, a obzvláště alfové, se nikomu nedokázali podřídit na delší dobu. Vydrží ale dost dlouho na to, aby mi Karen mohla fakt zle ublížit.

Zapřela jsem se nohama a cítila, jak se mi začínají potit dlaně. Krucinál, nebylo to fér! Sebrali mi magii, takže jsem do ní mohla tak nanejvýš tlouct, ale ona vůbec nic neucítí! Bylo po mně. Bude ze mě žrádlo pro psy. Ráno budu jedna velká modřina. Nevzdám se ale bez boje.

Karen přitiskla uši k hlavě. Jiného varování se mi nedostalo.

Instinkt přemohl výcvik a já uskočila dozadu. Skočila po mně, cvakla zuby v místě, kde jsem ještě před chvílí měla obličej, a opřela se mi tlapami o hruď. Tvrdě jsem dopadla na zem a zachroptěla. Obličej mi ovanul horký psí dech a já ji nakopla, abych ji ze sebe shodila. Zaskočeně vyjekla a tupé drápy mi sjely dolů po bocích, jak se mě snažila udržet.

Zůstala jsem na zemi, ale překulila se na kolena, aby mě nemohla znovu převrátit. Bez čekání ale zaútočila.

Vykřikla jsem a udeřila. Zpanikařila jsem, když jsem jí pěst vrazila rovnou do tlamy. Zoufale mě odstrčila tlapami o velikosti mých rukou a já spadla dozadu. Měla jsem štěstí, že nezkroutila hlavu a neukousla mi kus paže. Přesto jsem krvácela z dlouhého šrámu.

Karen se rozkašlala a agresivně zavrčela. „Co se děje, babi?“ zasípala jsem a odhodila si stranou cop. „Nedokážeš Karkulku spolknout?“

Uši přitiskla k hlavě, naježila se a ohrnula pysky, aby mi ukázala zuby, pak znovu zaútočila.

Dobrá. Možná nebylo nejrozumnější dráždit ji. Karen do mě vrazila jako lítací dveře a odhodila mě dozadu. Sevřela mi v zubech krk a začala mě dusit. Chytila jsem ji za nohu, kterou mě tiskla k zemi, a zaryla do ní nehty. Stiskla zuby a já zalapala po dechu.

Zaťala jsem ruku v pěst a dvakrát ji uhodila do žeber. Trhla jsem nahoru kolenem a posunula ji. V ústech jsem cítila její hedvábné chlupy, zvedla jsem ruku a škubla jí za ucho. Sevřela zuby pevněji a přidusila mě. Ztrácela jsem vědomí. Zpanikařila jsem a zaměřila se na oči.

Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na přežití, proto jsem jí zaryla nehty do očních víček. To cítila. Vyjekla a ucukla. Roztřeseně jsem se nadechla a zvedla se na lokti. Druhou rukou jsem se dotkla krku. Když jsem se na ni podívala, byla od krve.

„To není fér!“ zařvala jsem a vztekle se vyškrábala na nohy. Klouby mi krvácely, bolel mě bok a třásla jsem se adrenalinem a strachem. Cítila jsem, jak je pan Finley vzrušený – pižmová vůně sílila. Vzrušovalo ho, že jeden z nich může „legálně“ roztrhat jinou osobu.

„Nikdo netvrdil, že to musí být fér,“ řekl tiše a pokynul Karen.

Než ale zaútočila, zaváhala, protože cinkl výtah.

Přepadlo mě zoufalství. Se třemi dalšími alfy neucítí už vůbec nic. I kdybych jí něco uřízla.

Dveře se otevřely a odhalily Davida opřeného o zadní stěnu výtahu. Na obličeji měl modřinu, která se patrně promění v pořádný monokl, a sako měl potrhané a špinavé. Pomalu zvedl hlavu a v hnědých očích měl vražedný pohled.

„Odejdi!“ řekl jeho šéf ostře.

„Zapomněl jsem si tu aktovku,“ řekl a kulhavě vykročil. Jediným pohledem zhodnotil situaci a stále těžce dýchal od toho, jak utekl třem dlakům, kteří ho odvlekli. „Vyzvali jste moji alfu, takže budu zatraceně u toho a postarám se, aby to byl férový boj.“ Odšoural se k aktovce, zvedl ji, oprášil a otočil se ke mně. „Jsi v pořádku, Rachel?“

Vděčně jsem se začervenala. Nepřišel mě zachránit, jen se chtěl ujistit, že hrají fér. „Je mi fajn,“ zachraptěla jsem. „Ale ta čubka necítí žádnou bolest a připravili mě o magii.“ Prohraju. Tohle projedu na celé čáře. Promiň, Davide.

Dlaci nervózně pohlédli jeden na druhého a obličej pana Finleyho potemněl. „Skonči to,“ řekl hrubě a Karen vyrazila vpřed.

Drápy škrábala po překližce, jak se snažila odrazit. Zalapala jsem po dechu a padla na záda, než mě mohla povalit. Pokrčila jsem nohy, přitáhla si kolena k hrudi, a když na mně přistála, přehodila jsem si ji přes hlavu.

Ozvalo se překvapené vyjeknutí a žuchnutí a David něco křikl. Sváděly se tu teď dvě bitvy.

Otočila jsem se na zadku, abych byla ke Karen tváří. Vytřeštila jsem oči a zvedla paži.

Karen do mě vrazila a připíchla mě k zemi. Zalehla mě a já ucítila hluboké bodnutí strachu. Nesměla jsem dovolit, aby se mi znovu dostala ke krku. Vykřikla jsem, když se mi zakousla do paže.

Už jsem toho měla dost.

Vší silou jsem ji pěstí praštila do hlavy. Trhla čenichem vzhůru, rozpárala mi paži a mně vystřelila do těla bolest. Rázem ale byla zpátky, vrčela a byla ještě divočejší. Vzplála ve mně ale naděje, a tak jsem zaťala zuby. Cítila to.

V pozadí jsem slyšela rány a křik. David zasáhl a narušil soustředění alfů. Svazek se rozpadal. Možná Karen neporazím, ale rozhodně si mě bude pamatovat, až bude po všem.

Vztek a nával adrenalinu dělaly své. „Ty pitomá čubo!“ zařvala jsem na ni a praštila ji do ucha tak tvrdě, až vyjekla. „Jsi jenom obyčejný smradlavý, vypelichaný pudl! Jak se ti to líbí? Co?“ Znovu jsem ji praštila, do očí mi ale vyhrkly slzy a nic jsem neviděla. „Chceš ještě? A co tohle?“

Zakousla se mi do ramene, zvedla mě a chystala se zatřást se mnou. Do úst se mi dostalo hedvábné ucho, a když se mi ho nepodařilo vyplivnout, vší silou jsem skousla.

Karen štěkla a zmizela. Zhluboka jsem se nadechla, překulila se na čtyři a snažila se ji najít.

„Rachel!“ křikl David a po zemi mi na dosah přilétla slizová pistole.

Zvedla jsem třešňově červenou zbraň a na kolenou jsem zamířila na Karen. Dosedla na zadek a zaškrábala předními tlapami ve snaze zastavit. Ruce se mi třásly a z úst jsem vyplivla chomáč bílé srsti. „Konec hry, čubo,“ řekla jsem a zmáčkla spoušť.

Fouknutí pistole málem zaniklo v něčím frustrovaném výkřiku.

Trefila jsem ji rovnou do čenichu, takže se jí po celém obličeji rozlil uspávací lektvar, nejagresivnější věc, jakou mohla bílá čarodějka použít. Karen padla na zem jako loutka, které přestřihli drátky, sklouzla po ní a zastavila se asi metr ode mě.

Vstala jsem, klepala se a byla jsem tak plná adrenalinu, že jsem se sotva udržela na nohou. Prkenně jsem namířila na pana Finleyho. Slunce zapadlo za kopce na opačné straně řeky a jeho tvář tak byla ve stínu. Z jeho postoje jsem ale vyčetla všechno potřebné. „Vyhrála jsem,“ prohlásila jsem, vzápětí jsem ale praštila Davida, který mi položil ruku na rameno.

„Klid, Rachel,“ chlácholil mě David.

„Jsem v pořádku!“ vykřikla jsem a znovu namířila na jeho šéfa, než se mohl pohnout. „Pokud mě chcete vyzvat na souboj o moji pozici, fajn! Ale jako čarodějku, ne že mě připravíte o všechnu moc! Není to fér, a vy to víte!“

„No tak, Rachel. Pojďme.“

Pořád jsem mířila na jeho šéfa. Fakt, fakt moc jsem chtěla zmáčknout spoušť. V působivé ukázce sebeovládání jsem ale ruku se zbraní nechala klesnout a sebrala kabelku, kterou mi David podával. Cítila jsem, jak se alfové, kteří nás pozorovali, uvolnili.

S aktovkou v ruce mě David doprovodil k výtahu. Třásla jsem se, ale obrátila jsem se k nim zády, protože jsem věděla, že tak řeknu jasněji než slovy, že se jich nebojím.

Ale bála jsem se. Kdyby mě Karen chtěla zabít, ne mě jen donutit podřídit se, byla bych do třiceti vteřin mrtvá.

David stiskl tlačítko s šipkou dolů a společně jsme se otočili. „Nebyl to férový souboj,“ řekl, utřel si ústa a na ruce mu ulpěla krev. „Měl jsem právo u toho být.“

Pan Finley zavrtěl hlavou. „Přítomen musí být buďto alfa ženy, nebo v případě jeho nepřítomnosti může být svědkem šest alfů, aby se zabránilo…“ Usmál se. „…falešné hře.“

„Ale při souboji tu šest alfů nebylo,“ připomněl David. „Očekávám, že celou věc zanesete do záznamů jako Rachelino vítězství. Ta žena není moje alfa.“

Zadívala jsem se stejným směrem jako on, na Karen ležící na podlaze, a napadlo mě, jestli ji někdo polije slanou vodou, aby čáry zlomil, nebo ji prostě nechají ležet v bezvědomí na prahu její smečky. Nezajímalo mě to a nemínila jsem se ptát.

„Fér, nebo ne, zákon je zákon,“ řekl pan Finley, ke kterému už mířili ostatní alfové. „Je tu od toho, aby alfovi ukázal cestu, když z ní sejde.“ Zhluboka se nadechl a zvážil to. „Do záznamů uvedeme, že tvá alfa zvítězila,“ řekl, jako by na tom nesešlo, „pokud ovšem nevzneseš námitku. Ale, Davide, ona není dlak. Jestli nedokáže porazit protivníka fyzickou silou, nezaslouží si být alfou a někdo ji dřív nebo později sejme.“

Ucítila jsem bodnutí strachu, když jsem si vzpomněla na to, jak nade mnou Karen stála.

„Žádný tvor v lidské podobě vlka neporazí,“ řekl pan Finley. „Musela by se proměnit ve vlkodlaka, a to čarodějky neumí.“

Zadíval se mi do očí, a přestože jsem se neodvrátila, žaludek se mi sevřel strachy. Výtah cinkl, já zacouvala dovnitř a vůbec mě nezajímalo, jestli ví, že se bojím. David se ke mně připojil a já pevně svírala kabelku a pistoli, jako bych se bez nich měla zhroutit.

Davidův šéf vykročil vpřed, působil hrozivě a jeho tvář v nastávající noci ukrýval stín. „Jsi alfa,“ řekl, jako by káral dítě. „Přestaň si hrát s čarodějkami a začni plnit své povinnosti.“

Dveře se zavřely a já se opřela o zrcadlo. Plnit své povinnosti? Co to mělo znamenat?

Výtah pomalu klesal a s každým patrem, které nás od alfů oddělovalo, moje napětí polevovalo. Výtah byl cítit rozzlobeným dlakem, a tak jsem pohlédla na Davida. Jedno ze zrcadel bylo prasklé a já zjistila, že vypadám příšerně: rozplétal se mi cop, byla jsem obalená prachem a pokousaná na krku, Karen mi zuby zhmoždila a potrhala kůži a klouby na ruce jsem měla krvavé od toho, jak jsem jí vrazila ruku do tlamy. Bolela mě záda a noha, a krucinál, ztratila jsem náušnici. Byly to moje oblíbené kruhy.

Vzpomněla jsem si na Karenino měkké ucho ve svých ústech a na to, jak povolilo, když jsem skousla. Bylo strašlivé ublížit někomu tak intimním způsobem. Ale vyrovnala jsem se s tím. Nezemřela jsem. Nic se nezměnilo. Ještě nikdy jsem se nepokusila použít silovou čáru ve rvačce, a teď jsem věděla, že si musím dávat pozor na řemínky. Proboha, nachytali mě jako puberťačku při krádeži v obchodě.

Olízla jsem si palec a setřela si prach z čela. Plastový řemínek vypadal příšerně, ale bude zapotřebí Ivyiných kleští na drát, abych se ho zbavila. Sundala jsem si zbývající náušnici a upustila ji do kabelky. David se opíral o stěnu v koutě a držel se za žebra, ale nezdálo se, že by mu dělalo starosti, že bychom mohli narazit na tři dlaky, se kterými se vypořádal, proto jsem schovala pistoli. Vlci samotáři byli jako alfové, ale nepotřebovali smečku k tomu, aby se cítili sebejistí. Což bylo dost nebezpečné, když jste o tom tak přemýšleli.

David se uculil. Pohlédla jsem na něj, zašklebila se a on se rozesmál, vzápětí ale zmlkl a trhl sebou bolestí, dál se však tvářil pobaveně. Zadíval se na číslice, které odpočítávaly pozpátku, narovnal se a pokusil se upravit si potrhané sako. „Večeře?“ zeptal se a já si odfrkla.

„Dám si ústřice,“ řekla jsem a pak dodala: „Dlaci spolupracují jenom ve smečkách, jinak ne. Musela jsem je pořádně namíchnout. Bože! Co mají za problém?“

„Nejde o tebe, ale o mě,“ přiznal rozpačitě. „Nelíbí se jim, že jsem založil smečku s tebou. Ne, to není pravda. Nelíbí se jim, že nepřispívám k vlkodlačí populaci.“

Odplýval ze mě adrenalin a všechno mě začínalo bolet. V kabelce jsem měla amulet proti bolesti, ale nemínila jsem ho použít, když David neměl nic. A kdy se Karen podařilo zranit mě v obličeji? Naklonila jsem hlavu na stranu a v šeru si prohlédla drápance, které se mi táhly kolem ucha. Vtom mi ale došla Davidova slova a otočila jsem se k němu. „Co prosím?“ zeptala jsem se zmateně. „Co tím myslíš, že nepřispíváš k vlkodlačí populaci?“

David sklopil oči. „Založil jsem smečku s tebou.“

Pokusila jsem se narovnat, ale bolelo to. „Chápu, že spolu nebudeme mít potomstvo. Ale co je jim do toho?“

„Jenže já nemám ani žádný, hm, neformální vztah s dlačí ženou.“

Protože kdyby měl, očekávali by, že ji nakonec přijme do smečky. „A…“ pobídla jsem ho.

Přešlápl. „Dlaci se rodí. S námi to není jako u upírů, kteří můžou proměnit člověka, když na tom zapracují. V počtu je síla a moc…“ Odmlčel se a já pochopila.

„Ach, propána,“ postěžovala jsem si a stiskla si rameno. „Tady šlo o politiku?“

Výtah cinkl a dveře se otevřely. „Obávám se, že ano,“ řekl. „Podřízení vlkodlaci si můžou dělat, co se jim zlíbí, ale já jsem vlk samotář a na tom, co dělám já, záleží hodně.“

Opustila jsem výtah jako první a zapátrala po problémech, ale ve vstupní hale panoval klid, jen v koutě leželi tři omráčení dlaci. Davidova slova zněla hořce, a když mi otevřel vchodové dveře, dotkla jsem se jeho paže na znamení podpory. Překvapila jsem ho, protože na mě pohlédl. „No, co se týká večeře,“ řekl a zadíval se na moje oblečení. „Necháme to na jindy?“

Vykročila jsem a kadence podpatků na asfaltu mi prozradila, že kulhám. Ticho, které kolem panovalo, najednou působilo hrozivě. Pan Finley měl v jednom pravdu. Stane se to znovu, pokud neprosadím svůj nárok způsobem, který by respektovali.

Zhluboka jsem se nadechla chladného vzduchu a zamířila k Davidovu autu. „V žádném případě, kamaráde. Dlužíš mi večeři. Co třeba chilli?“ nadhodila jsem a on zmateně zaváhal. „Zajedeme k okýnku rychlého občerstvení. Potřebuju si dneska večer ještě něco prověřit.“

„Rachel,“ protestoval, když jeho auto vesele zapípalo a odemklo se. „Myslím, že si zasloužíš aspoň jednu noc volno.“ Přimhouřil oči a zadíval se na mě přes střechu vozu. „Je mi to fakt líto. Možná… možná bychom měli naši smlouvu anulovat.“

Otvírala jsem zrovna dveře, ale vzhlédla jsem. „To nepřichází v úvahu!“ prohlásila jsem hlasitě pro případ, že nás někdo z horního patra špehoval. Potom jsem se ale trochu zastyděla. „Nemůžu si dovolit zdravotní pojištění jinde.“

David se zachechtal, ale viděla jsem, že není spokojený. Nasedli jsme do auta a oba se pohybovali pomalu, protože jsme objevovali nové a nové bolístky. Bože, všechno mě bolelo.

„Myslím to vážně, Rachel,“ řekl poté, co zavřel dveře, a malé auto naplnil jeho tichý hlas. „Není fér chtít po tobě, aby ses potýkala s podobnými hloupostmi.“

Usmála jsem se na něj. „Žádný strach, Davide. Líbí se mi být tvoje alfa. Jenom si musím najít správný amulet, kterým to dám jasně najevo.“

Povzdychl si a vložil do výdechu celé tělo, pak si odfrkl.

„Co?“ zeptala jsem se, zapnula si pás a on zatím nastartoval.

„Amulet?“ řekl, zařadil rychlost a rozjel se. „Něco jako prstýnek? Chci být tvůj alfa, ale tak daleko bych nešel.“

Opřela jsem si loket o područku a složila hlavu do dlaně. „To není směšné,“ prohlásila jsem, ale on se smál dál, i když to muselo bolet.

2

Paprsky odpoledního slunce se mi komíhaly po rukavicích, jak jsem klečela na zelené pěnové podložce a snažila se dosáhnout na trávu, která zapustila kořeny vzadu na záhoně, přestože se nacházel ve stínu vzrostlého dubu. Z ulice doléhaly tiché zvuky aut. Zakřičela modrá sojka a jiný ptáček jí odpověděl. Soboty v Díře byly vrcholem normálnosti.

Narovnala jsem se a protáhla si záda, rázem jsem sebou ale škubla a schoulila se, protože se amulet proti bolesti přestal dotýkat mojí kůže. Věděla jsem, že bych neměla být tady venku a pracovat pod jeho vlivem, mohla bych se totiž nevědomky zranit, ale po včerejšku jsem se potřebovala zavrtat do hlíny, abych se ujistila, že jsem pořád naživu. A zahrada potřebovala péči. Bez Jenkse a jeho rodiny, která by se o ni starala, v ní panoval pěkný nepořádek.

Z otevřeného kuchyňského okna se do míru chladného jarního odpoledne začala linout vůně vařící se kávy a já tak poznala, že Ivy je vzhůru. Postavila jsem se a přelétla pohledem prostor od žlutého šindelového přístavku za kostelem ke hřbitovu za zahradou obehnanému vysokou zdí. Celý pozemek měl rozlohu čtyř městských parcel a vedl od jedné ulice k druhé. Přestože tu nikoho už dobrých třicet let nepohřbili, moje maličkost tu pořád sekala trávu. Byla jsem totiž přesvědčená, že upravený hřbitov je šťastný hřbitov.

Přemýšlela jsem, jestli by mi Ivy přinesla kávu, kdybych na ni zavolala, a přesunula jsem koleno na sluncem zalité místečko u trsu černých fialek. Na podzim to tu Jenks osel a já chtěla rostliny protřídit, než je jejich hustota oslabí. Klekla jsem si vedle drobných květinek, pomalu se přesunovala podél záhonu a růžového keře a třetinu jich vytrhala.

Byla jsem v zahradě dost dlouho na to, abych se prací zahřála, starosti mě totiž probudily už před polednem. A ani se mi dobře neusínalo. Až do svítání jsem seděla s čarodějnými knihami v kuchyni a hledala nějaké zaklínadlo, které by mi dovolilo zvlkodlačit. Šance na úspěch byly mizivé; žádné čáry, které by umožňovaly proměnu v myslící bytost, neexistovaly – aspoň žádné legální. A muselo by se jednat o zemské čáry, protože magie silových čar vycházela z velké části z iluzí nebo z fyzických výbojů energie. Měla jsem k dispozici malou, zato jedinečnou knihovnu, jenže navzdory všemu jsem nenašla nic, co by mi poradilo, jak se proměnit ve vlkodlaka.

Sunula jsem se s podložkou kolem záhonu a útroby se mi stahovaly obavami. Jak říkal David, existoval jen jediný způsob, jak se stát vlkodlakem, a to narodit se jím. Ovázané klouby na ruce a rány na krku, které mi zuby způsobila Karen, brzy zmizí a nezůstanou mi ani žádné následky, jen vzpomínky. V sekci černé magie bych možná nějaké čáry našla, ale černá zemská magie používala odporné přísady – jako třeba nepostradatelné části lidských těl – a s tím jsem nechtěla mít nic společného.

Černou zemskou magii jsem použila jenom jednou a odnesla si démonské znamení, potom jsem získala další, a nakonec se dokonce stala démonovým důvěrníkem. Naštěstí jsem si uchránila duši a dohoda se stala nevymahatelnou. Osvobodila jsem se a na těle mi zůstala jen původní démonská značka Velkého Ala, k níž jsem přidala znamení Mloka, kterých se nezbavím, dokud nepřijdu na způsob, jak oběma splatit laskavost. Alespoň že už se poté, co se mi podařilo zrušit pouto důvěrníka, neukázal Al pokaždé, když jsem se napojila na silovou čáru.

Přimhouřila jsem oči před sluncem a rozmazala si hlínu po zápěstí a Alově značce. Hlína byla studená a schovala vystouplou jizvu, kterou tvořil kroužek a čára, lépe než jakýkoli talisman. A zamaskovala i rudý šrám od řemínku, který mi nasadili dlaci. Bože, byla jsem tak pitomá.

Na tváři mě polechtala rusá kudrna, kterou mi do obličeje zavál vánek. Zastrčila jsem si ji za ucho a pohlédla na záhon za růžovým keřem. Šokem jsem otevřela ústa. Byl úplně podupaný.

Rostliny byly polámané, zplihlé a zvadlé. Malinké šlápoty ukazovaly na viníka. Pobouřeně jsem vzala do ruky hrst zlámaných stonků a cítila měkkou zplihlost jejich nezastavitelné smrti. Zatracené zahradní víly.

„Hej!“ křikla jsem, vyskočila na nohy a zadívala se do koruny nejbližšího jasanu. Dopáleně jsem k němu přidupala, zastavila se pod ním a obviňujícím způsobem zvedla rostlinky do výšky. Bojovala jsem s nimi už od chvíle, co minulý týden přitáhly z Mexika, ale byla to předem prohraná bitva. Víly se živily brouky, ne nektarem jako skřítci, a vůbec je nezajímalo, jestli při hledání potravy zničí celou zahradu. V tom ohledu se podobaly lidem, při pátrání po krátkodobých zdrojích ničily to, co je dlouhodobě drželo při životě. Víl bylo jen šest, ale neměly úctu vůbec k ničemu.

„Řekla jsem hej!“ zvolala jsem hlasitěji a zaklonila se, abych viděla na změť listí uprostřed koruny, která vypadala jako veverčí hnízdo. „Zakázala jsem vám lézt do mojí zahrady, když ji nedokážete přestat ničit! Co s tím uděláte?“

Zatímco jsem na zemi zuřila, ozvalo se šustění a k zemi se snesl suchý list. Z hnízda vykoukl bledý vůdce malého klanu a zadíval se na mě. „Není to tvoje zahrada,“ prohlásil. „Je moje. A ty se můžeš jít klouzat po silové čáře.“

Poklesla mi čelist. Za mými zády se s bouchnutím zavřelo okno; Ivy nechtěla být svědkem toho, co bude následovat. Nedivila jsem se jí, ale byla to Jenksova zahrada, a jestli se mi nepodaří odsud víly vystrnadit, nic z ní nezbude, než Jenkse přesvědčím k návratu. Krucinál, jsem přece agentka. Jestli nedokážu ochránit ani Jenksovu zahradu, pak si to označení nezasloužím. Pokaždé to ale bylo těžší, a sotva jsem zašla dovnitř, víly se vrátily.

„Vylez ven!“ zaječela jsem, když vílák zmizel v hnízdě. „Ty ohavný malý cvrčku!“ Pobouřeně jsem vykřikla, když na mě místo bledé tváře vystrčil malinké pozadí a zatřásl jím. Mysleli si, že tam nahoře, z dosahu, jsou v bezpečí.

Znechuceně jsem odhodila polámané rostliny a zamířila do kůlny. Když nepůjdou víly dolů, půjdu já nahoru. Měla jsem žebřík.

Na hřbitově křičela modrá sojka a radovala se, že má o čem klevetit, a já se zatím potýkala s tři a půl metru dlouhým kovovým žebříkem. Odnesla jsem ho ke kmeni, praštila s ním o spodní větev a hnízdo se za pronikavého vřískotu a třepotání modrých a oranžových motýlích křídel vyprázdnilo. Postavila jsem nohu na spodní příčel a odfoukla si vlasy z očí. Nechtělo se mi do toho, ale jestli mi zničí zahradu, Jenksovy děti umřou hlady.

„Teď!“ ozval se hlasitý povel a já vykřikla, když jsem na zádech ucítila ostrá píchnutí.

Přikrčila jsem se, sklonila hlavu a otočila se. Žebřík sklouzl a zřítil se do záhonu, který víly zničily. Naštvaně jsem vzhlédla. Házely po mně loňskými žaludy s tvrdými špičkami, takže zásahy bolely. „Vy malí parchanti!“ zvolala jsem a byla ráda, že mě chrání amulet proti bolesti.

„Znovu!“ křikl vůdce.

Vytřeštila jsem oči, když mým směrem vylétla hrstka žaludů. „Rhombus,“ řekla jsem a povel spustil sérii nadřených mentálních manévrů, které přešly v téměř instinktivní reakci. Mé vědomí se bleskurychle dotklo malé silové čáry, která se táhla hřbitovem. Naplnila mě energie a během okamžiku mezi myšlenkou a činem dosáhla rovnováhy. Otočila jsem se, špičkou boty vyryla do země hrubý kruh, vlila do něj moc silové čáry a uzavřela ho. Kdybych stejně zareagovala včera v noci, ušetřila bych si bití, ale kvůli očarovanému stříbru to nešlo.

Se zábleskem mě obklopilo třpytivé pouzdro ze záhrobní energie, sotva molekulu silný štít alternativní reality, který se uzavřel nad mojí hlavou a vedl celý metr osmdesát pod zem, takže tvořil šišatou bublinu, jíž neproniklo nic nebezpečnějšího než vzduch. Byl to lajdácký štít a démona by nezastavil, žaludy se od něj ale odrazily. Podobně by fungoval i na kulky.

„Nechte toho!“ rozčílila jsem se. Obvyklý rudý štít změnil barvu na zlatou, jak přijal odstín mé aury.

Když víly uviděly, že jsem před nimi v bezpečí, ale uvězněná v bublině, snesl se největší vílák na můřích křídlech dolů, ruce si založil v bok a díky pavučinově jemným vlasům vypadal jako patnácticentimetrový negativ smrtky. Měl hubenou, bledou tvář, výrazně rudé rty a odhodlaný výraz. Díky své kruté kráse působil neuvěřitelně křehce, ale byl houževnatější než podešev. Byl zahradní víla, ne jeden ze zabijáků, kteří mě loni na jaře skoro dostali, ale byl zvyklý bojovat o své právo na život. „Běž dovnitř a neublížíme ti,“ řekl a chlípně se na mě zadíval.

Uculila jsem se. Co udělají? Utlučou mě motýlími křídly?

Moji pozornost upoutal vzrušený šepot a já se obrátila k děckám ze sousedství, která nahlížela přes vysokou hřbitovní zeď. Vykuleně sledovala, jak se snažím malé létající tvorečky porazit, což bylo, jak všichni inderlanďané věděli, nemožné. Sakra, chovala jsem se jako tupý člověk. Byla to ale Jenksova zahrada a já je musela odrážet, dokud to jen půjde.

Odhodlaně jsem zatlačila na kruh, abych ho rozšířila. Trhla jsem sebou, když energie kruhu natekla zpátky do mě, přeplnila mé ki a vrátila se zase do silové čáry. Vůdce na víly pronikavě zaječel, aby si připravily šipky.

Šipky? No bezva. Tep se mi zrychlil a rozběhla jsem se na opačný konec kuchyně pro hadici.

„Snažila jsem se být milá. Snažila jsem se být rozumná,“ mumlala jsem si pro sebe, když jsem otočila kohoutkem a z hadice začala kapat voda. Sojky na hřbitově křičely, já zápasila s hadicí a s trhnutím jsem se zastavila, když se zadrhla o roh domu. Servala jsem si rukavice a mávla s ní, až se zavlnila. Hadice povolila a já klopýtla dozadu. Z jasanu se ozývaly povely. Ještě nikdy jsem se je nepokusila pokropit. Možná to pomůže. Vílám se mokrá křídla nelíbila.

„Na ni!“ zazněl povel a já prudce zvedla hlavu. Vrhly se na mě s trny, které vypadaly velké jako meče.

Zalapala jsem po dechu, namířila na ně hadicí a zmáčkla. Víly vystřelily vzhůru a já je pronásledovala, najednou se ale proud vody proměnil v ubohou stružku a nakonec přestal téct úplně. Otevřela jsem ústa. Co to, k čertu? Uslyšela jsem zvuk tryskající vody a otočila se. Přeřízly hadici!

„Dala jsem za ni dvacet babek!“ zakřičela jsem, vzápětí jsem však zbledla, protože se mi postavil celý klan s malinkými oštěpy, jejichž hroty byly patrně smočené v jedovatém břečťanu. „Hm, můžeme si o tom promluvit?“ vykoktala jsem.

Odhodila jsem hadici a mužík s oranžovými křídly se na mě zakřenil jako upíří striptér na rozlučkovém mejdanu. Srdce mi bušilo a zvažovala jsem, jestli mám uprchnout do kostela a podrobit se Ivyinu výsměchu, nebo se obrnit a nechat se ošklivě požahat jedovatým břečťanem.

Při zachrastění skřítkovských křídel mi srdce vyskočilo až do krku. „Jenksi!“ zvolala jsem a otočila se směrem, kterým ustaraně hleděl vílí vůdce, zíral totiž za moje rameno. Nebyl to ale Jenks, nýbrž jeho žena Matalina a nejstarší dcera Jih.

„Zpátky,“ pohrozila Matalina a zůstala viset ve vzduchu vedle mě ve výšce hlavy. Její pohyblivější vážčí křídla mi cuchala uvolněné prameny vlhkých vlasů, takže mě lechtaly v obličeji. Vypadala hubenější než dřív a její téměř dětské rysy byly ostřejší. Tvářila se odhodlaně a v rukou držela napnutý luk s šípem. Její dcera vypadala ještě hrozivěji, protože se vyzbrojila stříbrným mečem s dřevěnou rukojetí. Patřila jí malá zahrádka přes ulici a stříbrem chránila jak ji, tak sebe, protože se ještě nevdala.

„Je moje!“ zaječel vílák frustrovaně. „Dvě ženy nemůžou ohlídat zahradu!“

„Stačí, když si ohlídám území, které přeletím,“ prohlásila Matalina. „Vypadněte. Hned.“

Zaváhal a Matalina ještě víc natáhla luk, až tětiva tiše zavrzala.

„Až zmizíte, zase ji obsadíme!“ zakřičel a vydal klanu pokyn k ústupu.

„Klidně,“ řekla. „Ale dokud jsem tady, nepatří vám.“

S úžasem jsem sledovala, jak deseticentimetrová skřítka zahnala celý vílí klan. Taková byla Jenksova pověst a schopnosti skřítků. Kdyby chtěli, mohli by vraždami a vydíráním ovládnout svět. A přitom chtěli jen kus země, o který by se mohli v klidu starat. „Díky, Matalino,“ zašeptala jsem.

Neodvrátila ocelově tvrdý pohled od víl, dokud se nestáhly za nízkou zídku, která oddělovala zahradu od hřbitova. „Poděkuj mi, až pokropím sazenice jejich krví,“ zamumlala a šokovala mě tím. Krásná skřítka oděná do hedvábí vypadala na osmnáct a její obvykle snědá pleť byla nyní bledá od toho, jak s Jenksem a s dětmi prožila zimu ve sklepě dlaka. Její načechrané, lehoučké zelené šatičky vířily ve vánku, který zvedala křídly. Byla ostře rudá zlostí stejně jako křídla její dcery.

Zahradní víly se stáhly do kouta hřbitova, kde se rozzlobeně vznášely a tančily nad pampeliškami skoro ulici od nás. Matalina natáhla tětivu a při výdechu vystřelila. Jasně oranžová skvrna prudce vzlétla a spadla dolů.

„Dostala jsi ho?“ zeptala se Matalinina dcera a její nadpřirozený hlas zněl tak bojovně, až mě to děsilo.

Matalina spustila luk. „Připíchla jsem mu křídlo ke kameni. Utrhl si ho, když ucukl. Aspoň na mě nezapomene.“

Nervózně jsem polkla a utřela si ruce do džínů. Trefila ho přes celý pozemek. Uklidnila jsem se, přistoupila ke kohoutku a zastavila stříkající vodu. „Matalino,“ řekla jsem, když jsem se narovnala a kývnutím pozdravila její dceru. „Díky. Málem mě požahaly jedovatým břečťanem. Jak se máš? Jak se má Jenks? Bude se mnou mluvit?“ vyhrkla jsem, ale svraštila jsem obočí a moje naděje pohasly, když sklopila oči.

„Promiň, Rachel.“ Postavila se na moji napřaženou ruku a zamávala křídly, která následně znehybněla a ponuře zmodrala. „On… já… proto jsem tady.“

„Ach bože, je v pořádku?“ zeptala jsem se a přepadl mě strach, protože to vypadalo, že se hezká žínka rozpláče. Její bojovnost odplavila mizérie a já se zadívala na vzdálené víly, aby se Matalina mohla vzchopit. Je mrtvý. Jenks je mrtvý.

„Rachel…“ zatrylkovala, a když si rukou přejela pod okem, ještě víc mi připomněla andílka. „Potřebuje mě a zakázal dětem vrátit se. Obzvláště teď.“

Zalila mě úleva, téměř ihned ji ale znovu nahradily obavy. Pohlédla jsem na motýlí křídla. Blížila se. „Pojďme dovnitř,“ rozhodla jsem. „Připravím ti cukrovou vodu.“

Matalina zavrtěla hlavou. V ruce stále držela luk. Její dcera sledovala hřbitov. „Děkuju,“ řekla. „Ověřím si, že Jižina zahrada je bezpečná, pak se vrátím.“

Zadívala jsem se na kostel, jako bych přes něj viděla zahradu na protější straně ulice. Jih vypadala na osm, ale ve skřítkovských rocích byla dost stará na to, aby žila sama. Aktivně hledala manžela a ocitla se v jedinečné situaci, kdy si mohla dát na čas, protože obhospodařovala vlastní zahradu, kterou bránila stříbrem od otce. A s ohledem na to, že skřítky právě vyhnaly celý vílí klan, připadalo mi rozumné přesvědčit se, že na Jih doma nikdo nečíhá.

„Dobrá,“ řekla jsem, Matalina s Jih se vznesly a ovanuly mě vůní zeleně. „Počkám uvnitř. Prostě za mnou přijď. Budu v kuchyni.“

S tichým chrastěním křídel vystoupaly do výšky a přelétly kostelní věž. Ustaraně jsem je sledovala. Asi se jim nežilo dobře, když jim Jenksova pýcha bránila vrátit se do zahrady, takže museli bojovat o přežití. Proč měli všichni malí muži tak obrovskou hrdost?

Přesvědčila jsem se, že mi obvazy nesklouzly z kloubů, pak jsem vydupala po dřevěných schodech nahoru na verandu a zula si tenisky, které jsem nosila při zahradničení. Nechala jsem je venku a vešla zadními dveřmi do obýváku. Vůně kávy mě zasáhla jako políček. Na linoleu v kuchyni o kus dál chodbou jsem uslyšela mužské kroky a zaváhala jsem. To nebyla Ivy. Kisten?

Zvědavě jsem odťapala do kuchyně. Zastavila jsem se ve dveřích a rozhlédla se po místnosti, která se zdála prázdná.

Měla jsem svoji kuchyň ráda. Ne, řeknu to jinak. Milovala jsem svoji kuchyň s příchylností, kterou buldok cítí ke své oblíbené kosti. Zabírala víc místa než obývák a měla dva sporáky – abych nikdy nemusela vařit lektvary a jídlo na stejném plameni. Osvětlovaly ji jasné zářivky a dal se v ní najít velký pult, kredenc a keramické náčiní na čarování, které viselo nad ostrůvkem uprostřed. Na parapetu jediného okna s modrým závěsem nad dřezem plavala moje beta, Pan Ryba. Do linolea byl vyříznutý mělký kruh pro případy, kdy jsem při zvlášť citlivé magii potřebovala ochranu, a na sušícím regálu v koutě visely byliny.

U vnitřní stěny stál těžký, starožitný farmářský stůl a na mém konci ležel stoh knih, který tam předtím nebyl. Zbytek zabíral Ivyin přesně umístěný počítač, tiskárna, mapy, barevné fixy a další věci, které potřebovala k tomu, aby si do nudných podrobností rozplánovala své úkoly. Při pohledu na hromádku knih jsem povytáhla obočí, ale pak jsem se usmála, protože ze dveří ledničky z nerezavějící oceli čouhal mužský zadek v džínách.

„Kiste,“ řekla jsem a potěšení v mém hlase přimělo živého upíra zvednout hlavu. „Myslela jsem, že je tu Ivy.“

„Ahoj, lásko,“ řekl a britský přízvuk, který obvykle předstíral, skoro nebyl slyšet, když ledabyle zavřel dveře nohou. „Doufám, že ti nevadí, že jsem šel dovnitř. Nechtěl jsem zvonit a probudit mrtvé.“

Usmála jsem se a on odložil tavený sýr na pult a vydal se ke mně. Ivy ještě nebyla mrtvá, ale byla nabroušená jako trol, který přišel o svůj most, když ji někdo probudil dřív, než chtěla. „Hm, můžeš přijít kdykoli, když děláš kafe,“ řekla jsem, obemknula mu pažemi štíhlý pas a nechala se obejmout na uvítanou.

Prsty s krátce zastřiženými nehty mi přejel nad novými modřinami a stopami po zubech na krku. „Jsi v pořádku?“ vydechl.

Když jsem uslyšela starost v jeho hlase, zavřela jsem oči. Chtěl se zastavit už včera v noci a já si vážila toho, že neprotestoval, když jsem ho požádala, aby to nedělal. „Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ho a pohrávala si s nápadem, že bych mu řekla, že nehráli fér, že se pět alfů spojilo, aby v už tak neférovém souboji poskytlo výhodu své čubě. Svazek mezi alfy byl ale tak vzácný jev, že jsem se bála, aby mi neřekl, že si vymýšlím – a kromě toho to znělo jako fňukání.

Raději jsem si o něj opřela hlavu a vdechla jeho vůni: kombinaci tmavé kůže a hedvábí. Na sobě měl černé bavlněné triko, které se mu napínalo na ramenou, ale aroma hedvábí a kůže zůstávalo. A k tomu se přidal kouřový náznak kadidla, kterým voněli všichni upíři. Než jsem začala bydlet s Ivy, nevšímala jsem si toho, ale teď bych patrně dokázala se zavřenýma očima určit, jestli vedle mě stojí Ivy nebo Kisten.

Oba voněli báječně a já se zhluboka nadechla a dobrovolně nasávala upírské feromony, které nevědomky vypouštěl, aby mě uklidnil a uvolnil. Byl to prostředek, který jim umožňoval snadněji najít dobrovolné dárce krve. Ne že bych se s Kistenem dělila o krev. Já ne. Ne tahle malá čarodějka. Ani teď, ani nikdy v budoucnu. Riziko, že bych se stala hračkou – že by mě připravil o vůli – bylo příliš skutečné. Neznamenalo to ale, že bych si nemohla trochu užít.

Slyšela jsem tlukot jeho srdce a nechala se laskat prsty po páteři. Opřela jsem se mu čelem o rameno, níž než obvykle, protože byl v botách a já jenom v ponožkách. Jeho výdech mi pocuchal vlasy. Přimělo mě to zvednout hlavu. Zadívala jsem se mu zpříma do očí, které schovával pod dlouhou ofinou, a podle zorniček normální velikosti jsem poznala, že před příchodem ukojil svoji žízeň. Obvykle to tak dělával.

„Líbí se mi, když voníš hlínou,“ řekl a lstivě přimhouřil oči.

Usmála jsem se a přejela mu nehtem po drsné tváři. Měl malý nos a bradu, proto si nechával jednodenní strniště, aby působil drsněji. Vlasy měl obarvené na blond, aby odpovídaly jeho skoro vousu, ještě se mi ale nepodařilo nachytat ho s tmavými konečky nebo s amuletem, kterým by si je barvil. „Jaká je skutečná barva tvých vlasů?“ zeptala jsem se nečekaně a pohrávala si s jemnými pramínky na jeho zátylku.

Odtáhl se a překvapeně zamrkal. Z opékače vyskočily dva krajíce chleba, Kist se přesunul k pultu, vytáhl talíř a chleba na něj položil. „No, blond.“

Očima jsem přejela po jeho velmi pěkném pozadí, opřela se o pult a užívala si výhled. Trochu mu zčervenaly okraje uší a já se naklonila blíž a přejela mu prstem po roztrženém uchu v místě, kde mu někdo urval jednu ze dvou diamantových náušnic. Zeptala bych se, ale bála jsem se, že by mi řekl, proč ji má u sebe Ivy. „Barvíš si vlasy,“ trvala jsem na svém. „Jakou barvu mají doopravdy?“

Nepohlédl na mě, otevřel tavený sýr a namazal silnou vrstvu na topinku. „Hnědou. Proč? Je to problém?“

Vzala jsem ho za pas a otočila ho. Uvěznila jsem ho u pultu a naklonila se blíž, až jsme se dotkli boky. „Bože, ne. Jenom mě to zajímalo.“

„Ach.“ Objal mě okolo pasu a očividně se mu ulevilo. Pomalu se nadechl a vypadalo to, jako by do sebe nasál moji duši. Vzplála ve mně jiskra vášně, našla si cestu do mého nitra a dech se mi zadrhl v hrdle. Věděla jsem, že větří, že cítí mé lehké napětí, jak jsem se k němu tiskla, moji ochotu proměnit objetí v něco víc. Věděla jsem, že když se smíchají naše přirozené pachy, vytvoří silné krevní afrodisiakum. Taky jsem věděla, že by ho Ivy zabila, kdyby mi třeba jen náhodou roztrhl kůži. Nebylo to ale nic nového a bylo by hloupé nepřiznat, že součástí Kistenovy přitažlivosti byla i kombinace hluboké intimity a rizika, že se přestane ovládat a kousne mě. Jo, jsem pitomá, důvěřivá holka, ale sex je úžasný.

A Kisten je fakt opatrný, pomyslela jsem si a při hlubokém zavrčení, které jím otřáslo, jsem se laškovně odtáhla. Nepřišel by, kdyby si nebyl jistý, že se má plně pod kontrolou, a věděla jsem, že ho moje zapovězená krev láká, stejně jako já zkoušela svoji sílu vůle, protože upírovo kousnutí prý přinášelo tělesnou extázi lepší než sex.

„Viděl jsem, že udržuješ přátelské vztahy se sousedy,“ řekl a já odstoupila, znovu otevřela okno a umyla si ruce. Jestli toho nenecháme, Ivy nás ucítí a podmračeně se přižene jako zavržená milenka. Byly jsme spolubydlící a obchodní partnerky – nic víc – ale ona se netajila tím, že by chtěla víc. Jednou mě požádala, abych se stala její prostřednicí, něco jako pravou rukou, která mohla používat upírovu moc poté, co jeho život omezil sluneční svit. Ještě nebyla mrtvá a prostřednici nepotřebovala, ale ráda plánovala dopředu.

Byla to čestná pozice, ale já ji nechtěla, přestože mě jako čarodějku nemohli proměnit v upíra. Pouto bylo třeba zpečetit krví, což byl důvod, proč jsem rozhodně odmítla, ale po tom, co jsem se seznámila s její spolubydlící ze střední, mě napadlo, že jí možná šlo o víc. Kisten dokázal oddělit touhu po krvi od tělesného chtíče, ale Ivy ne, a pocity, které ve mně krvelačný upír dokázal vyvolat, mi příliš připomínaly sexuální hlad, než abych si myslela cokoli jiného. Ivyina nabídka, abych se stala její prostřednicí, zahrnovala i nabídku na to stát se její milenkou, a i když jsem měla Ivy moc ráda, nebyla jsem prostě takhle stavěná.

Zastavila jsem vodu, utřela si ruce do utěrky a zamračila se na motýlí křídla, která se blížila k zahradě. „Mohl jsi mi tam venku pomoct,“ řekla jsem trpce.

„Já?“ Modré oči se mu pobaveně zaleskly. Postavil na pult pomerančový džus a zavřel ledničku. „Rachel, zlato, miluju tě, to víš, ale co jsem tak asi mohl udělat?“

Odhodila jsem utěrku na pult, obrátila se k němu zády, založila si paže na hrudi a sledovala opatrně se blížící křídla. Měl pravdu, ale to neznamenalo, že se mi to muselo líbit. Měla jsem štěstí, že se objevila Matalina, a znovu mě napadlo, co asi chce.

Rameno mi ovanul teplý dech. Trhla jsem sebou a uvědomila si, že se ke mně zezadu připlížil a já jeho upírsky tiché kroky neslyšela. „Šel bych s tebou, kdybys potřebovala,“ řekl a jeho dunivý hlas pronikl hluboko do mě. „Ale jsou to jenom zahradní víly.“

„Jo,“ řekla jsem a povzdychla si. „Asi jo.“ Otočila jsem se a zadívala se mu přes rameno na tři knihy na stole. „Ty jsou moje?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

Kisten se natáhl za mě a vytáhl z vázy vedle Pana Ryby sedmikrásku. „Piscary je schovával pod sklem. Zdálo se mi, že vypadají jako knihy zaklínadel. Napadlo mě, že bys v nich mohla najít něco o tom, jak se proměnit ve vlkodlaka. Jsou tvoje, jestli chceš. Já mu nepovím, kam zmizely.“

V očích měl dychtivý pohled, protože mi toužil pomoct, ale já se nepohnula, zůstala jsem stát u dřezu s pažemi založenými na hrudi a hleděla na ně. Pokud je mistr upírů schovával pod sklem, pak budou patrně starší než samotné slunce. A co hůř, zdálo se, že ukrývají démonskou magii, takže mi stejně byly k ničemu, protože tu mohou používat jenom démoni. Tedy obvykle.

Spustila jsem ruce k bokům a znovu se na knihy zadívala. Možná v nich bylo něco, co bych mohla použít. „Díky,“ řekla jsem a přistoupila blíž. Dotkla jsem se horní knihy a musela jsem potlačit zachvění, protože mě ovládl pocit, jako bych se dotkla houby, jako by se moje aura proměnila z tekutiny v sirup. Moje potrhaná kůže mravenčila a já si utřela ruku do džínů. „Nedostaneš se do problémů?“

Lehké napětí v čelisti bylo jedinou známkou jeho nervozity. „Myslíš do větších problémů, než ve kterých už jsem, protože jsem se pokusil zabít?“ řekl a odhodil si ofinu z očí.

Chabě jsem se usmála. „Chápu.“ Šla jsem si pro šálek kávy a Kisten zatím nalil do sklenky pomerančový džus a postavil ji na tác, který vytáhl zpoza mikrovlnky. Přidal k ní talíř s topinkami a pak i sedmikrásku, kterou vzal z parapetu. Sledovala jsem ho a moje zvědavost narůstala. Střelil po mně úsměvem, kterým odhalil ostré špičáky, a odnesl všechno do chodby. Dobrá, takže to nebylo pro mě.

Opřela jsem se o pult, popíjela kávu a poslouchala. Vrzly dveře a Kisten vesele zvolal: „Dobré odpoledne, Ivy. Budíček! Snídaně!“

„Jdi někam, Kiste,“ zabrblala Ivy tlumeně. „Hej!“ vykřikla hlasitěji. „Neroztahuj je! Co to děláš?“

Zkroutila jsem rty a uculila se, pak jsem si odnesla kávu ke stolu a sedla si.

„Tohle je moje holka,“ pobízel ji Kisten. „Posaď se. A vezmi si ten zatracený tác, než rozliju kafe.“

„Je sobota,“ zavrčela. „Co tu děláš tak brzo?“

Kistenovu odpověď jsem nerozluštila, ale slyšela jsem, jak jeho hlas stoupá a klesá, a uvažovala jsem, co se děje. Kisten s Ivy pocházeli z bohatých rodin, vyrostli spolu a pokusili se spolu i žít, nakonec se ale rozešli jako přátelé. Piscary prý plánoval, že se dají dohromady, zplodí houf dětí a budou pokračovat v jeho živé upírské linii, dokud jeden z nich nezemře. Nebyla jsem žádnou odbornicí na vztahy, ale dokonce i já jasně viděla, že to se nestane. Kisten měl Ivy moc rád a ona jeho taky, ale vidět je pohromadě bylo jako sledovat bratra se sestrou. Přesto nebyla snídaně v posteli běžná věc.

„Pozor na kafe!“ křikl Kisten, načež Ivy vyjekla.

„Vůbec mi nepomáháš. Vypadni z mého pokoje!“ zavrčela a její hlas, který připomínal šedé hedvábí, zněl drsně.

„Mám ti připravit oblečení, lásko?“ nabídl Kisten, znovu nasadil falešný britský přízvuk a hlas měl plný smíchu. „Miluju tu růžovou sukni, kterou jsi nosila na podzim. Proč už ji nenosíš?“

„Ven!“ zařvala a já slyšela, jak něco narazilo do zdi.

„Zítra lívance?“

„Táhni z mé ložnice!“

Dveře se s cvaknutím zavřely a já se křenila stejně jako Kisten, když se vrátil a zamířil ke kávovaru. „Prohrál jsi sázku?“ hádala jsem a on kývl a zvedl tenké obočí. Nohou jsem mu odstrčila židli, která stála kolmo k té mé, on se na ni posadil s šálkem kávy a dlouhýma nohama obemkl pod stolem ty mé.

„Tvrdil jsem, že zvládneš Davidovi pomoct, aniž by ses s někým porvala. Ona prohlásila, že to nedokážeš.“ Natáhl se pro misku s cukrem a nasypal si do šálku dvě lžičky.

„Díky,“ řekla jsem a byla jsem vděčná, že vsadil na mě.

„Prohrál jsem schválně,“ řekl a rozdrtil mé uspokojení, než mohlo zapustit kořeny.

„Mockrát děkuju,“ opravila jsem se a vytáhla své nohy zpod jeho.

Odsunul šálek stranou, natáhl se a vzal mě za ruce. „Nech toho, Rachel. Na co jiného bych se měl vymluvit, abych sem mohl celý týden ráno chodit?“

Nedokázala jsem se na něj dál zlobit, proto jsem se usmála a sklopila oči k našim spojeným rukám. Ty moje byly štíhlé a bledé, ty jeho snědé a mužné. Bylo hezké vidět je pospolu. Poslední čtyři měsíce mě nezahrnoval pozorností, prostě sem zašel, kdykoli měl jeden z nás náladu.

Byl neuvěřitelně zaměstnaný, vedl totiž Piscaryho obchody, když teď nemrtvý mistr upír skončil ve vězení – díky mně – a já měla plné ruce práce s Upírskou čarodějnou, mojí a Ivyinou agenturou. Důsledkem bylo, že jsme s Kistenem trávili spolu zcela spontánně intenzivní okamžiky, které mi připadaly nesmírně uspokojivé a zároveň pozoruhodně osvobozující. Naše krátké, téměř každodenní rozhovory nad kávou nebo při večeři byly zábavnější a víc uklidňující než víkendové bivakování v horách Adirondack, kde bychom se museli vyhýbat dlačím rádoby válečníkům a plácat moskyty.

On nežárlil na čas, který jsem trávila budováním kariéry, a mně přinášelo úlevu to, že uspokojoval svoji žízeň jinde – tuto jeho část jsem byla odhodlána ignorovat, dokud nenajdu způsob, jak se s ní vypořádat. V budoucnu nás určitě čekaly problémy, protože čarodějky, které se nemínily dělit o svoji krev, a živí upíři neprosluli zrovna dlouhodobými vztahy. Už mě ale unavovalo být sama a Kisten plnil všechny moje emocionální potřeby, a já zase ty jeho až na jedinou, kterou uspokojoval jinde, aniž bych žárlila. Náš vztah byl příliš dobrý, než aby byl skutečný, a já uvažovala, jak jsem mohla najít štěstí s upírem, když se mi to nepodařilo s čarodějem.

Anebo s Nickem, napadlo mě a z tváře mi zmizel všechen výraz.

„Co?“ zeptal se Kisten a vycítil změnu mé nálady lépe, než kdybych si namalovala obličej namodro.

Nadechla jsem se a nenáviděla se za to, kam se moje myšlenky zatoulaly. „Nic.“ Pousmála jsem se. „Jen přemýšlím o tom, jak moc ráda jsem s tebou.“

„Ach.“ Jeho strništěm porostlá tvář se roztáhla v ustaraném úsměvu. „Co máš dneska v plánu?“

Opřela jsem se a vytáhla ruku z jeho, nohy v ponožkách jsem si ale položila vedle něj, aby si nemyslel, že se odtahuju. Oči mi zalétly ke kabelce a k šekové knížce. Nepotřebovala jsem zoufale peníze – což byl zázrak, protože zájem o moje služby dramaticky poklesl, poté co se v zimě ve zprávách v šest objevila reportáž o tom, jak mě démon vlekl po zadku po ulici. A protože jsem se rozhodla uposlechnout Davidovu radu a vzít si několik dnů volna, věděla jsem, že bych se měla věnovat rešerším, bankovním výpisům, úklidu koupelny nebo něčemu podobně konstruktivnímu.

Ale pak jsem pohlédla Kistenovi do očí a jediná věc, která mě napadla, nebyla ani trochu… konstruktivní. Jeho oči nebyly klidné. Začaly černat, modré duhovky se mu lehce smrskávaly. Aniž by ode mě odtrhl pohled, vzal jednu z mých nohou do rukou, přitáhl si ji do klína a začal ji masírovat. Jeho záměr byl ještě zřetelnější, když uslyšel, jak se mi zrychlil tep, a masáž nabyla na rytmu, který hovořil o… možnostech.

Nadechla jsem se a vydechla. V očích neměl žádnou krvelačnost, jen touhu, ze které se mi sevřel žaludek a zamrazilo mě v démonské jizvě.

„Musím si… vyprat?“ nadhodila jsem a povytáhla obočí.

„Vyprat.“ Stále se neodvrátil, přestal se ale soustředit na mé chodidlo a začal sunout ruce vzhůru. Pohybovaly se, dotýkaly, naznačovaly. „Zdá se, že se chystáš použít vodu a mýdlo. Hm. Mohlo by to být kluzké. A taky bys mohla nadělat pěkný svinčík. Myslím, že někde mám mýdlo. Nechceš pomoct?“

Aha, pomyslela jsem si a v duchu rozebírala možnosti, jak by mi mohl „pomoct“ a jak bych mohla dostat Ivy na několik hodin z kostela.

Když Kisten vyčetl z mého vřelého úsměvu moji – no… ochotu je dost slabý výraz – přitáhl si upíří silou židli okolo stolu a přes nerovnou podlahu blíž. Roztáhla jsem kolena, takže se ocitl mezi nimi, a když se předklonil, z modré v jeho očích zůstal jen tenký proužek.

Napětí stoupalo a já přiblížila rty k jeho roztrženému uchu. Zalila mě vůně kůže a hedvábí a já zavřela v očekávání oči. „Máš na zubech ochranu?“ zašeptala jsem.

Cítila jsem, jak kývl, ale spíše mě zajímaly jeho rty. Dotkl se mé čelisti a zvedl svoji tvář k mé. „Vždycky,“ řekl. „Pro tebe vždycky a navždy.“

Ach bože, pomyslela jsem si a málem se rozplynula. Kisten nosil na ostrých špičácích čepičky, aby mi v okamžiku vášně neroztrhl kůži. Obyčejně je nosili jen upírští puberťáci, kteří se ještě nenaučili kontrole, a kdyby někdo zjistil, že je má, když spolu spíme, čelil by ošklivému posměchu. Dělal to proto, že ctil moje přání nedělit se s ním o krev, a taky protože mu Ivy pohrozila, že pokud mě někdy kousne, dvakrát ho zabije. Kisten tvrdil, že je možné vytvořit si s upírem pouto a nestát se jeho stínem, ale moje zkušenosti hovořily o opaku. Pořád jsem se bála. A tak zůstávaly i čepičky.

Nadechla jsem se a nasála do sebe upíří feromony, protože jsem chtěla, aby mě uvolnily a aby se mi mrazení příslibu v démonské jizvě rozšířilo do celého těla. Jenže pak Kisten strnul a odtáhl se.

„Ivy?“ zašeptala jsem a nasadila ustaraný výraz, když se mu v očích objevil vzdálený pohled.

„Skřítčí křídla,“ řekl a odsunul moji židli.

„Matalina,“ odpověděla jsem a obrátila pohled ke vchodu do kuchyně.

Ozvala se tupá rána. „Jenksi?“ zavolala Ivy tlumeně ze své ložnice.

Rozevřela jsem překvapeně rty. Slyšela Matalinina křídla přes zavřené dveře? Bezva. To je fakt bezva. Takže slyšela i náš rozhovor.

„Je to Matalina!“ křikla jsem, protože jsem nechtěla, aby vyrazila ven s tím, že se vrací Jenks.

Ale příliš pozdě. Zahanbeně jsem se postavila, když se dveře jejího pokoje rozlétly. Matalina vlétla do kuchyně těsně předtím, než dovnitř vklopýtala Ivy, která se následně s nedůstojně nahrbenými rameny zastavila ve dveřích a opřela se rukou o stěnu.

Na sobě měla kratičkou noční košili a černý hedvábný župánek nijak neskrýval její vysokou, štíhlou postavu, pružnou a mrštnou díky bojovému výcviku. Rovné černé vlasy pocuchané ze spánku nedbale rámovaly její obličej. Před nedávnem se nechala ostříhat a já si ještě pořád nezvykla na to, že jí sahají sotva pod uši. Její dlouhý krk tak vypadal ještě delší a jediná jizva na něm tvořila hladkou linii, po plastické operaci téměř nerozeznatelnou. Vytrhli jsme ji ze spánku, takže se tvářila vykuleně, hnědé oči trochu mandlového tvaru měla větší než obvykle a rozevřené tenké rty odhalovaly malé zuby.

Kisten naklonil hlavu na stranu a otočil se. Když uviděl, v čem je oblečená, jeho úsměv se ještě rozšířil.

Ušklíbla se nad svým neelegantním příchodem, narovnala se a pokusila se najít obvyklou železnou sebekontrolu. Bledé líce měla rudé a odmítla mi pohlédnout do očí, když si prudce přitáhla župánek blíž k tělu. „Matalino,“ řekla hlasem zdrsnělým spánkem. „Je Jenks v pořádku? Promluví si s námi?“

„Bože, to doufám,“ odtušil Kisten suše a otočil si židli, aby nemusel sedět k Ivy zády.

Rozčilená skřítka přistála na ostrůvku uprostřed kuchyně. Sypaly se z ní stříbrné jiskry, snášely se k zemi a odrážely sluneční paprsky, což jen dokazovalo, jak je rozrušená. Znala jsem její odpověď, přesto jsem schoulila ramena, když zavrtěla hlavou a přestala mávat křídly. Otevřela dokořán krásné oči a v rukách zkroutila látku svých hedvábných šatů. „Prosím,“ řekla a v jejím hlase zaznívala děsivá starost. „Jenks za vámi nepřijde. A já se tak bojím, Rachel. Nemůže jít sám. Když půjde sám, nevrátí se!“

Najednou mě přepadly mnohem větší obavy. „Kam chce jít?“ řekla jsem a přistoupila blíž. Ivy se taky přiblížila a společně jsme se shlukly okolo ní, byly jsme ale téměř bezmocné, když se drobounká žena, která dokázala zahnat šestici víl, rozplakala. Kisten se jako obvykle zachoval jako džentlmen, utrhl z papírového ubrousku kousek o velikosti nehtu a podal jí ho. Mohla by ho použít jako utěrku.

„Jde o Jaxe,“ vysvětlila Matalina a mezi vzlyky zadržovala dech. Jax byl její nejstarší syn.

Můj strach zesílil. „Je v Nickově bytě,“ řekla jsem. „Zajedu tam.“

Matalina zavrtěla hlavou. „Není tam. O zimním slunovratu odjel s Nickem.“

Prudce jsem se narovnala, protože jsem se cítila, jako by mě nakopli do břicha. „Nick byl tady?“ vykoktala jsem. „O slunovratu? Ani nezavolal!“ Šokovaně jsem pohlédla na Ivy. Ten zatracený lidský parchant! Přijel, vyklidil byt a zase odjel; přesně jak Jenks říkal. A já si myslela, že mě má rád. Byla jsem zraněná a polomrtvá z podchlazení, a on prostě odjel? Zuřila jsem a ovládly mě zrada a zmatek, o kterých jsem si myslela, že už dávno odezněly. Rozbolela mě hlava.

„Dneska ráno nám volal,“ pokračovala Matalina, aniž by si všimla mé reakce, ale Kisten s Ivy si vyměnili vědoucí pohledy. „Myslíme si, že je v Michiganu.“

„V Michiganu!“ vyhrkla jsem. „Co, u Zvratu, dělá v Michiganu?“

Ivy se přisunula blíž a skoro se vklínila mezi Matalinu a mě. „Říkáš, že si to myslíte. Nevíte to jistě?“

Skřítka obrátila uplakanou tvářičku k Ivy a vypadala stejně tragicky, ale přitom silně jako truchlící anděl. „Nick Jaxovi tvrdil, že jsou v Michiganu, ale přemístili ho. Jax si není jistý, kde jsou.“

Přemístili ho?

„Kdo ho přemístil?“ zeptala jsem se a naklonila se k ní. „Mají problémy?“

Malinká žena měla v očích vyděšený pohled. „Ještě nikdy jsem neviděla Jenkse tak vzteklého. Nick vzal Jaxe s sebou, aby mu pomohl při práci, ale něco se pokazilo. Teď je Nick zraněný a Jax se nemůže vrátit domů. Na severu je pořád zima a já se o něj tak bojím.“

Pohlédla jsem na Ivy. Roztáhly se jí zorničky, až jí úplně potemněly oči, a rty stiskla do tenké, rozzlobené linky. Při práci? Nick čistil muzejní artefakty a restauroval staré knihy. K čemu by potřeboval skřítka? A v Michiganu? V jarním období, kdy se většina skřítků v té zeměpisné šířce sotva probouzí ze zimního spánku?

Vzpomněla jsem si na Nickovu nedbalou sebejistotu, na jeho averzi ke všem s odznakem, na jeho až nestydatě bystrou mysl a tajemnou schopnost získat s trochou času skoro cokoli. Seznámila jsem se s ním na krysích zápasech, na kterých skončil poté, co ho proměnili v krysu, protože si „vypůjčil“ od jednoho upíra jistou knihu.

Vrátil se do Cincinnati, zase odjel i s Jaxem a ani se mi nezmínil o tom, že tu byl. Proč s sebou Jaxe bral?

Tvář se mi rozpálila a cítila jsem, jak se mi rozklepala kolena. Skřítci uměli víc než jen zahradničit. Do prdele. Nick je zloděj.

Opřela jsem se o pult a pohlédla z Kistena na Ivy. Její výraz mi prozradil, že to věděla, ale uvědomovala si, že to musím zjistit sama, jinak se na ni naštvu. Bože, byla jsem tak pitomá! Měla jsem to před nosem celou dobu a ani jsem si toho nevšimla.

Otevřela jsem ústa, ale vyskočila jsem, protože mi Kisten vrazil loket do žeber. Ukázal očima na Matalinu. Chudinka, nic netušila. Zavřela jsem ústa a zamrazilo mě.

„Matalino,“ řekla jsem měkce. „Existuje způsob, jak bychom mohli zjistit, kde teď jsou? Možná by Jax mohl najít noviny nebo něco podobného.“

„Jax neumí číst,“ zašeptala, složila hlavu do dlaní a svěsila křídla. „Nikdo z nás to neumí,“ řekla a rozplakala se, „jen Jenks. Naučil se číst, aby mohl pracovat pro IBA.“

Cítila jsem se tak bezmocná, nemohla jsem pro ni nic udělat. Jak chcete obejmout někoho, kdo je sotva deset centimetrů vysoký? Jak jsem jí měla říct, že se její nejstarší syn nechal oklamat zlodějem? Zlodějem, kterému jsem sama důvěřovala?

„Tolik se bojím,“ řekla skřítka tlumeně. „Jenks chce letět za ním. Chce letět až úplně na sever. Nevrátí se. Je to příliš daleko. Nebude mít co jíst, a pokud si na noc nenajde přístřeší, umrzne.“ Spustila ruce a mizérie a bolest v její malinké tváři mě vylekaly.

„Kde je?“ zeptala jsem se a sílící zlost potlačila můj strach.

„Nevím.“ Matalina popotáhla a zadívala se na útržek ubrousku v rukou. „Jax říkal, že je tam zima a všichni vyrábí karamel. Že vidí velký zelený most a spoustu vody.“

Netrpělivě jsem zavrtěla hlavou. „Ne Jax. Jenks.“

Díky výrazu plnému naděje vypadala Matalina krásnější než všichni boží andělé. „Promluvíš si s ním?“ Hlas se jí třásl.

Pomalu jsem se nadechla a pohlédla na Ivy. „Trucuje už dost dlouho,“ prohlásila jsem. „Vyříkám si to s tím malým pitomcem a tentokrát bude poslouchat. A pak pojedeme spolu.“

Ivy se narovnala, ruce u boků se jí napjaly a o dva kroky couvla. Oči otevřela dokořán a z tváře jí zmizel všechen výraz.

„Rachel…“ ozval se Kisten a varování v jeho hlase mě přimělo otočit se k němu.

Matalina se vznesla několik centimetrů do vzduchu a tvářička se jí rozzářila, přestože jí z očí dál tekly slzy. „Pokud zjistí, že jsem za vámi šla pro pomoc, rozzlobí se. Ne… neříkej mu, že jsem tu byla.“

Ignorovala jsem Kistena a odhodlaně se nadechla. „Pověz mi, kde ho najdu. Nepůjde sám. Nezajímá mě, jestli se mnou chce nebo nechce mluvit, pojedu s ním.“

3

Káva v mém šálku vychladla, což jsem si uvědomila až ve chvíli, kdy jsem ho zvedla ke rtům. Na okamžik jsem se zašklebila nad její ostrou, hořkou příchutí, pak jsem polkla. Otřásla jsem se a další hlt podržela na jazyku. Jemně mě zamrazilo, když jsem se napíchla na silovou čáru na hřbitově a odložila tužku na kuchyňský stůl.

„Svíčky hoří a planety se točí,“ zašeptala jsem neohrabaně s kávou v ústech a prsty načrtla do vzduchu složitý obrazec. „Třením vše začíná a končí.“ Obrátila jsem oči v sloup a srazila ruce, načež se ozvalo hlasité lupnutí, a zároveň jsem pronesla: „Consimilis.“ Bože, bylo to tak praštěné, ale říkanka mi pomohla zapamatovat si pohyby prstů a slova, která magii spouštěla.

„Studené v horké spoutané uvnitř,“ pokračovala jsem a udělala gesto, díky kterému silová čára použila jako fokus kávu v mých ústech, abych nezahřála třeba… řekněme… akvárko Pana Ryby. „Calefacio,“ dokončila jsem a usmála se, když jsem ucítila známý nával silové energie. Soustředila jsem se a použila jí jen tolik, abych uvedla do pohybu molekuly vody a zahřála kávu. „Výborně,“ vydechla jsem, když se z hrnku začalo kouřit.

Obemkla jsem teplý porcelán prsty a pustila silovou čáru. Mnohem lepší, pomyslela jsem si a napila se. Vzápětí jsem ale ucukla a dotkla se rtu, protože káva byla příliš horká. Ceri tvrdila, že když budu cvičit, naučím se sílu ovládat, ale pořád nic.

Postavila jsem hrnek na stůl a odstrčila Ivyiny mapy ze své části zpátky na její. Drozdi hlasitě zpívali a já mžourala, jak jsem se snažila číst v brzkém soumraku, který přinesla kupící se dešťová mračna, a listovala jsem v Kistenových knihách. Za půl hodiny budu muset jít, abych jakoby náhodou narazila na Jenkse, který zrovna plnil úkol. Začínala jsem být nervózní.

Ivy upadla do jedné ze svých nálad a Kisten ji krátce po Matalinině odchodu odvedl, aby mě celé odpoledne nedoháněla k šílenství. Však brzy zjistím, co jí vadí, a snad to za mě bude moct vyřešit Kisten.

Narovnala jsem se, protáhla se a zhluboka se nadechla, přičemž mi zapraskalo v páteři. Sundala jsem prsty ze stránek, na které už jsem skoro neviděla, a ucítila brnění přerušeného spojení, které mě zasáhlo jako statický šok. Kistovy knihy opravdu obsahovaly démonské texty. Rychle jsem si zvykla na trnutí, které mi stránky působily, protože jsem toužila knihy prozkoumat. Zjistila jsem, že kletby kombinují zemskou magii s magií silových čar a využívají obojí, a to nejen jako souhrn jejich částí. Bylo to fascinující čtení, i když moje latina pokulhávala, a já si teprve teď připomněla, že bych se měla těchto věcí bát. Něco podobného jsem nečekala.

Jasně, byly tu odporné čáry, kterými jste mohli obrátit sousedova štěkajícího psa naruby, zasáhnout učitelku ze čtvrté třídy spalující bolestí nebo seslat pekelnou ohnivou kouli na chlapíka, který se vám pověsil zezadu na nárazník, ale byly tu i méně děsivé věci. Čáry, u kterých jsem netušila, jak by mohly uškodit, protože dělaly prakticky stejné věci jako moje legální zemská magie. A to mě děsilo ze všeho nejvíce.

V sebezpytující náladě jsem obrátila stránku a našla kletbu, která mohla uvěznit protivníka ve vrstvě vzduchu a zpomalit ho tak, jako by se pohyboval melasou. Asi byste s její pomocí mohli získat výhodu v boji a zasadit nepříteli ránu do hlavy nebo ho bodnout nožem, ale pošpinili byste si duši, kdybyste někoho zpomalili jen proto, abyste mu nasadili želízka? Čím déle jsem do knihy zírala, tím těžší pro mě bylo to odlišit. Předpokládala jsem, že démonské kletby jsou automaticky černou magií, ale neuměla jsem si představit, jak bych tímhle mohla někomu ublížit.

A ještě větší starosti mi dělala moc, kterou mohly kletby čaroději propůjčit. Ta přede mnou nebyla iluzí, kterou používali černí čarodějové silových čar, aby seslali na lidi zlé sny, v nichž nedokázali uniknout nebo zachránit milovanou osobu. A nešlo tu ani o zemský lektvar, který musel být složitě připraven a zacílen na konkrétní osobu, takže zpomalil její reakce, ale úplně ji neznehybnil. Démonská kletba využívala rychlou implementaci a širokou paletu aplikace magie silových čar a spoutávala ji ve dvou „polarizovaných“ amuletech, které jí propůjčovaly realitu a trvalost zemské magie. Byla to kombinace obou. Opravdová kombinace. Byla to démonská magie a já byla jedním ze dvou lidí pod sluncem, kteří ji mohli použít.

„Díky, Trente,“ zamumlala jsem, otočila stránku a bříška prstů mě zaštípala. „Tvůj táta byl fakt machr.“

Ale nestěžovala jsem si. Neměla jsem se dožít puberty. Genetická porucha, se kterou jsem se narodila, zabíjela čaroděje před druhým rokem jejich života. Opravdu jsem věřila, že otec Trenta Kalamacka nevěděl, že stejná věc, která mě zabíjela, mi umožňovala ovládat démonskou magii a obcházet genetické predispozice. Věděl jen to, že přítelova dcera umírala na starodávnou nemoc, a on měl vědomosti a technologii – i když nelegální – kterými jí mohl zachránit život.

A tak mi pomohl. Dělalo mi ale docela starosti, že jediný další čaroděj, kterého Trentův otec podobně uzdravil, si nyní procházel živoucím peklem v záhrobí jako důvěrník démona Algaliarepta.

Ovládl mě pocit viny, ale rychle jsem ho potlačila. Varovala jsem Leeho, aby mě Alovi nedával. Nabádala jsem ho, aby nás dostal ven ze záhrobí, dokud to šlo. Ale nééééé. Zlý čaroděj ze západu si myslel, že ví všechno, a teď za svoji chybu platil životem. S démonem jsem mohla odejít buďto já, nebo on, a mně se líbilo, kde žiju.

Dovnitř zavál osvěžující vítr, přinesl s sebou vůni deště a zvlnil závěsy. Pohlédla jsem na knihu před sebou, otočila stránku a našla kletbu, kterou se dala z někoho vysát inteligence, až mu zůstal mozeček červa. Zamrkala jsem a zavřela ji. Dobrá, tak bylo snadné určit, které jsou doopravdy černé, ale existovalo něco jako bílá kletba?

Šlo o to, že jsem věděla, že zemská magie je mocná, ale dát jí rychlost a univerzálnost magie silových čar bylo děsivé. A kombinace těchto dvou odvětví magie byla součástí každé kletby. Během několika hodin jsem našla takové, které dokázaly proměnit hmotu v silovou energii a naopak, takže se daly z velkých věcí udělat malé a z malých velké, ale nejednalo se o iluzi jako u magie silových čar; kletba zahrnovala lektvar připravený zemskou magií, a proměna tak byla skutečná – skutečná jako „můžeme mít spolu děti, které přežijí“.

Nervózně jsem se odstrčila od stolu. Prsty jsem zabubnovala do starého dřeva a pohlédla jsem na hodiny. Bylo skoro šest. Už jsem tu nedokázala dál sedět. Počasí se měnilo a já chtěla být venku.

Zvedla jsem se, sebrala knihu a klekla si k nízké polici pod ostrůvkem uprostřed kuchyně. Nechtěla jsem knihy zařadit do své knihovny, ale na druhou stranu jsem je nechtěla schovat ani pod polštář. Svraštila jsem čelo, vytáhla obyčejnou kuchařku a použila ji jako tlumič mezi knihami zaklínadel a démonskými svazky. Jsem pověrčivá. No a co?

Zasunula jsem na místo i zbývající dvě knihy, narovnala jsem se, utřela si ruce do džínů a zadívala se na ně, jak si tam hezky hnízdí mezi venkovskou kuchařkou, kterou jsem sebrala mámě, a knížkou Skutečné čarodějky nejedí cukr, již jsem dostala před třemi lety od tajného Santy v IBA. Můžete hádat, kterou jsem používala častěji.

Popadla jsem kabelku a za hlasitého cvakání podpatků jsem prošla chodbou kolem Ivyiny a své ložnice a našich koupelen do sanktuária. Lavice dávno zmizely a zůstal tu jen zašlý obrys kříže nad místem, kde dříve stával oltář. Vitrážová okna sahala od kolen do výše tří a půl metru. Trámy u stropu halilo šero brzkého soumraku, který přinesla mračna, a já bych si klidně nasadila kalhotky místo slamáku, kdybych teď tam nahoře slyšela tichý smích skřítků plánujících nějakou neplechu.

Velká místnost zabírala polovinu vytápěného prostoru kostela a až na můj psací stůl s květinami na pódiu, které mi sahalo po kotníky a kde dříve stával oltář, a na Ivyino piano těsně za vstupní halou byla prázdná. Slyšela jsem ji na něm hrát jen jednou, dlouhými prsty tehdy vyluzovala z jeho kláves emoce, které jsem v její tváři vídala jen vzácně.

Cestou kolem stolu jsem z něj sebrala klíče od vozu a vesele s nimi cinkala, jak jsem mířila do tmavé vstupní haly. Zamžourala jsem a z věšáku vedle deset centimetrů silných dvoukřídlých dubových dveří sundala svoji červenou koženou bundičku a čepici. Nakonec jsem sebrala i Ivyin deštník s ebenovou rukojetí a otevřela dveře. Nebyl na nich zámek – jen závora zevnitř – ale nikdo na této straně silových linií by se neodvážil okrást upírku z rodu Tamwoodů.

Dveře se za mnou zabouchly a já sešla po schodech dolů na rozpraskaný chodník. Jarní večer byl mírný, vlhkost nadcházející bouřky měnila tlak, drozdi se dali do zpěvu a mně se zrychlil tep. Cítila jsem ve vzduchu déšť a představovala si vzdálené dunění hromu. Milovala jsem jarní bouřky a usmála jsem se, když v sílícím větru zašustilo čerstvé jarní listí.

Přidala jsem do kroku, protože jsem v malinkém přístřešku spatřila své auto: jasně červený kabriolet se dvěma sedadly vpředu a dvěma nepoužitelnými vzadu. Naproti přes ulici a o několik domů dál stál na kraji verandy náš soused Keasley s páteří ohnutou artritidou a se zvednutou hlavou ochutnával měnící se vítr. Když jsem zamávala, zvedl starou ruku, čímž mi naznačil, že všechno je v pořádku. Křičící předškoláci někde z dohledu reagovali na měnící se tlak s menšími zábranami než já.

Po celé ulici vycházeli sousedé ven z amerických domů střední třídy, zvedali hlavy a upírali pohledy na nebe. Byl to první teplý déšť sezóny a jen tři dny po novoluní. IBA bude mít co dělat, aby udržela všechny pod kontrolou.

Už to není můj problém, pomyslela jsem si vesele, usadila se za volantem vozu a spustila střechu, abych ve vlasech cítila vítr. Jo, bude pršet, ale několik hodin ještě ne.

Se šviháckou červenou čepicí na hlavě a v elegantní kožené bundičce, která mě chránila před větrem, jsem přiměřenou rychlostí projela Dírou a šlápla na to, až když jsem přejela most a ocitla se na mezistátní. Do tváře se mi opíral vlhký vítr a nesl ke mně všechny pachy ostřeji a živěji než v posledních měsících, a hučení pneumatik, motoru a větru, které tlumilo všechno ostatní, mi připadalo jako svoboda. Překročila jsem stotřicítku, když jsem si všimla vozu zaparkovaného na nájezdové rampě. Nesl znak Federální inderlandské kanceláře. Vesele jsem zamávala, dupla na plyn a řidič na mě zablikal majákem. Všichni v lidské FIK znali moje auto – k čertu, dali mi ho. FIK by mě nezastavila, ale inderlandská IBA ano, jednoduše ze zášti, protože jsem dala u jejich ubohé národní policejní organizace výpověď.

Zastrčila jsem si za ucho neposedný pramen vlasů a obezřetně zkontrolovala provoz za sebou. Měla jsem auto sotva několik měsíců, ale celá flotila poskoků IBA, která zrovna hlídkovala v ulicích, ho znala a využívala každé příležitosti k tomu, aby mi nabalila body na řidičák. A nebylo to fér! Před měsícem jsem sice projela křižovatku na červenou, ale měla jsem k tomu dobrý důvod – a v pět ráno na křižovatce kromě poldy nikdo nebyl. Pořád netuším, odkud se vzal – možná mi vylezl z kufru? A když mě zastavili kvůli překročení rychlosti na 75., spěchala jsem na schůzku. Nejela jsem zase o tolik rychleji než ostatní.

„Hloupé auto,“ zamumlala jsem láskyplně, protože bych svůj červený magnet na pokuty nevyměnila za nic na světě. Nemohlo za to, že se mi IBA snažila znepříjemnit život, kde to jen šlo.

Pustila jsem si na plné pecky „Walkie Talkie Man“ a Steriogram zpíval tak rychle, že by mu stačil jenom upír. A tak netrvalo dlouho a bílá ručička tachometru se znovu vyšplhala na sto třicet a mně se hned zlepšila nálada. Dokonce jsem našla mile vypadajícího chlápka na motorce, se kterým jsem flirtovala cestou do Edgemontu, kde měl Jenks práci.

Sjela jsem z mezistátní a rázem přestal foukat vítr, což mi připadalo skoro jako fyzický útok, a když se zanedlouho ozvalo burácení hromu, zastavila jsem na kraji cesty, abych zvedla střechu. Trhla jsem hlavou, když kolem prosvištěl chlapík na motorce a zvedl ruku na pozdrav. Ještě chvíli jsem se slabě usmívala, ale pak jsem zvážněla.

Jestli Jenkse nepřinutím, aby si se mnou promluvil, tak to pitomé škvrně zamorduju.

Zhluboka jsem se nadechla, přepnula telefon na vibrace, vypnula hudbu a zařadila se do provozu. Překodrcala jsem se přes vlakové koleje, zadívala se do houstnoucího šera a všimla si, že chodci i motorkáři zrychlili, jak se hrozící déšť přiblížil. Ocitla jsem se v obchodní čtvrti, v jedné z těch starých průmyslových oblastí, do kterých město nalilo hromadu peněz a postavilo v nich nákupní centra s parky, jež by přilákala obchody a byty. Připomnělo mi to „byt paní Bryantové“ a zamračila jsem se.

Minula jsem adresu, která byla mým cílem, abych si rozlehlou, několikapodlažní budovu prohlédla. Podle art deco a průjezdu s poštovními schránkami se jednalo o továrnu, kterou přestavěli v komerční sídlo s luxusními apartmány. Jenkse jsem nikde neviděla, ale na tom nebylo nic divného, pokud někoho sledoval. Matalina říkala, že se vydal na sledovačku, aby získal peníze na letenku.

Zahnula jsem za roh a poštěstilo se mi najít volné parkovací místo před kavárnou. Zajela jsem na ně, trhla ruční brzdou, přeřadila na neutrál a ustaraně svraštila obočí. Skřítci nemohli létat komerčními lety – měnící se tlak je dokázal úplně rozhodit. Jenks neuvažoval rozumně. Nedivila jsem se, že za námi Matalina zašla.

Sebrala jsem kabelku, počkala, až se v provozu otevřela škvíra, a vystoupila jsem. Střelila jsem pohledem po nízko visících mračnech a natáhla se pro Ivyin deštník. Vůně kávy mě málem vtáhla do kavárny, ale disciplinovaně jsem zamířila na opačnou stranu. Rozhlédla jsem se, vklouzla do boční uličky vedle budovy, kterou jsem hledala, a prošla jí, mé kroky přitom byly díky upírským botám naprosto neslyšné.

Silně tu smrděly odpadky a psí moč a já nakrčila nos, přitáhla si blíž bundu a vyhlédla si místo, odkud jsem mohla z úkrytu pozorovat vstupní dveře komplexu. Dorazila jsem brzy. Kdybych Jenkse zastihla, než půjde dovnitř, bylo by to tak nejlepší. Najednou jsem však strnula, protože jsem uslyšela známé chrastění křídel.

Se ztuhlým výrazem jsem vzhlédla a spatřila, jak se skřítek v černé kombinéze snaží očistit špinavé, ptáky pokálené okno v horním patře budovy, u níž jsem stála, aby viděl dovnitř.

Hanba mě připravila o hlas. Bože, byla jsem tak hloupá. Nedivila jsem se, že odešel a myslel si, že mu nevěřím. Ošklivá pravda byla, že jsem mu opravdu nevěřila. O posledním slunovratu jsem odhalila, že Trent Kalamack je elf, a abych tomu bohatému zkurvysynovi zabránila zabít mě, neboť jsem věděla, že elfové nevymřeli, jen se skrývají, musela jsem se uchýlit k vydírání. Odhalení Trentovy inderlandské identity se ve světě skřítků stalo svatým grálem a já věděla, že Jenks by neodolal pokušení všem to vyzvonit. Přesto si nezasloužil, abych mu tajila pravdu, a já se bála, že mě nebude poslouchat ani teď.

Jenks se vznášel ve vzduchu a soustředil se na dění uvnitř budovy. Byl klidný, takže jeho vážčí křídla byla neviditelná a nesypal se z něj žádný skřítkovský prášek. Působil sebejistě a kolem hlavy měl uvázanou červenou bandanu. Představovala ochranu pro případ, že by se ocitl na území cizího skřítka nebo víly, slibovala totiž, že rychle odejde a nepřišel bojovat o území.

Nervózně jsem sebrala odvahu, zkontrolovala stěnu budovy, opřela se o ni a snažila se působit uvolněně. „Tak co? Podvádí manžela?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ řekl Jenks a dál hleděl přes sklo. „Dala se na cvičení, aby ho překvapila o pětadvacátém výročí svatby. Nezaslouží si ji, nedůvěřivý bastard.“

Pak sebou trhl, prudce odlétl skoro dva metry dozadu a málem vrazil do sousední budovy.

„Ty!“ zaječel, sypal se z něj skřítkovský prášek a vytvářel sluneční paprsky. „Co tu, k čertu, děláš?“

Odstrčila jsem se od stěny a udělala krok vpřed. „Jenksi…“

Spadl dolů jako kámen, zůstal viset ve vzduchu přede mnou a ukázal na mě prstem, kolem se zatím k zemi snášel jeho skřítkovský prášek. „Řekla ti o tom!“ zavřískl, zaťal čelist a tvář pod krátkými blond vlasy mu zrudla.

Vyplašeně jsem o krok ucouvla. „Jenksi, jenom si dělá starosti…“

„K čertu s vámi oběma,“ zavrčel. „Padám odsud.“

Otočil se a jeho křídla se proměnila v rudou šmouhu. Naštvaně jsem se napíchla na silovou čáru. Natekla do mě energie a vyrovnala se během okamžiku, který byl dlouhý, snad jen jako když praskne bublina. „Rhombus,“ vyštěkla jsem a představila si kruh. S bzučením se okolo nás vztyčil zlatý štít tak silný, že se stěny budov okolo rozostřily. Ztratila jsem rovnováhu a zavrávorala, protože jsem ani nepředstírala, že načrtávám kruh.

Jenks se zprudka zastavil sotva několik centimetrů od kruhu. „Ty pitomá, ubohá čarodějnice!“ zaječel a zdálo se, že lepší nadávka ho nenapadla. „Pusť mě ven. Měl bych ti zničit auto. Měl bych ti nechat slimáky v papučích! Měl bych, měl bych…“

Založila jsem si ruce v bok a obořila se na něj: „Jo, měl bys, ale napřed si mě poslechneš!“ Vytřeštil oči a já se naklonila tak blízko, až přede mnou ucouvl. „Co máš za problém, Jenksi? Nemůže jít jenom o to, že jsem ti neprozradila, co je Trent!“

Jenks se přestal tvářit překvapeně. Pohlédl na moje obvazy, na modřiny na mém krku a pak i na amulet proti bolesti. Zdánlivě silou vůle přimhouřil rozzlobeně oči. „Přesně o to tu jde,“ prohlásil a přiblížil se na několik centimetrů k mému nosu. „Jde o to, že jsi mi lhala! Nevěřila jsi, že zachovám tajemství. Posrala jsi celé naše partnerství!“

Konečně, pomyslela jsem si. Konečně. Zaťala jsem čelist a skoro zašilhala, protože se vznášel tak blízko. „Dobrý bože! Když ti povím, co je, budeš šťastný?“

„Drž hubu!“ řval. „Už mě to nezajímá a nepotřebuju tvoji pomoc. Zruš svůj kruh, abych mohl zmizet, jinak ti vrazím něco někam, kde to nemá co dělat, čarodějnice jedna.“

„Ty pitomý sráči,“ zvolala jsem dopáleně. „Fajn!“ Rozzuřeně jsem prostrčila nohu kruhem. Syčivě jsem se nadechla, když do mě natekla jeho energie. Lidé, kteří procházeli kolem ústí uličky, na nás zvědavě pohlédli. „Jen si běž!“ řekla jsem, divoce jsem gestikulovala a vůbec mě nezajímalo, co si budou myslet. „Běž si, ty zbabělý chuchvalče pavoučích smrkanců. Celých pět měsíců se ti snažím omluvit, ale tak si hýčkáš svoje raněné city, že mě odmítáš poslouchat. Myslím, že si v té ublíženosti libuješ. Že ti tvoje pitomá skřítkovská mentalita dává pocit bezpečí. Myslím, že se ti líbí hrát si na ‚chudáka skřítka, kterého nikdo nebere vážně‘. A když jsem v tebe uvěřila, vyděsilo tě to a při prvním náznaku toho, že by ses musel zachovat podle svých ideálů, jsi vzal do zaječích.“

Jenks otevřel dokořán ústa a pomalu ztrácel na výšce. Když jsem viděla, že nemá slov, řítila jsem se dál, protože mě napadlo, že jsem ho možná konečně dostala.

„No tak, běž si,“ pokračovala jsem a přitom se mi klepala kolena. „Zalez si zpátky do svého smradlavého malého sklepa. Ale Matalina a tvé děti se vrátí na zahradu. Klidně si můžeš nacpat do zadku třešeň a udělat z ní marmeládu, je mi to ukradené, ale je potřebuju. Nedokážu před těmi zatracenými vílami ochránit ani pampelišky, a já svoji zahradu potřebuju stejně jako parťáka za úplňku. A se svými nadávkami a skučením můžeš jít do háje, protože jsem se ti snažila omluvit, a ty na mě prostě sereš. No, už se nemíním dál omlouvat.“

Pořád visel ve vzduchu, ale jeho rudá křídla zesvětlala. Vypadalo to, že neví, co s rukama, protože si napřed pohrával s bandanou, pak je položil na meč.

„Najdu Jaxe a Nicka,“ řekla jsem a můj vztek polevil. Řekla jsem, co jsem chtěla říct, a teď už nezbývalo než si poslechnout jeho. „Půjdeš se mnou, nebo ne?“

Jenks se vznesl. „Moje cesta na sever nemá nic společného s tebou,“ řekl napjatě.

„To určitě,“ řekla jsem a slyšela, jak první těžká kapka pleskla o nedaleký kontejner. „Možná jde o tvého syna, ale do průšvihu ho dostal můj bývalý přítel. Lhal ti. Lhal mi. A já pojedu na sever a nakopu Nickovi zadek odsud až do záhrobí.“ Uvědomovala jsem si, jak mrzutě má slova zní, a Jenks se nepěkně usmál.

„Dávej si pozor,“ utahoval si ze mě. „Někoho by mohlo napadnout, že ho máš pořád ráda.“

„Nemám,“ řekla jsem a cítila, že mě začíná bolet hlava. „Ale je v průšvihu a já nedovolím, aby ho zabili.“

Jenks se znovu zatvářil zahořkle a drze a odlétl na konec kovové tyče, která trčela z plechovky. „Jasně,“ posmíval se mi a založil si ruce v bok. „Proč to doopravdy děláš?“

„Právě jsem ti to řekla,“ vyštěkla jsem, a když se mi zadíval na pokousanou ruku, schovala jsem ji.

Pokýval hlavou. „Blá, blá, blá,“ řekl a pobídl mě, abych pokračovala. „Vím, proč to děláš, ale chci, abys to řekla nahlas.“

Na chvíli jsem nevěděla co říct, protože jsem tomu nemohla uvěřit. „Protože jsem příšerně namíchnutá!“ pravila jsem. Rozpršelo se, a pokud budeme v rozhovoru ještě chvíli pokračovat, budeme oba promočení na kůži. „Tvrdil, že se vrátí, ale jenom si sbalil a zase vypadl. Nerozloučil se, neřekl mi ani ‚bylo to fajn, kotě, ale padám odsud‘. Potřebuju mu říct do obličeje, že to podělal a už ho nemiluju.“

Jenks zvedl malinké obočí a já litovala, že není větší, abych mu vymazala úšklebek z obličeje. „Je to ženská věc, že?“ řekl a já vycenila zuby.

„Podívej,“ pravila jsem. „Dostanu Jaxe zpátky a vytáhnu Nicka z průšvihu. Pojedeš se mnou, nebo budeš plýtvat časem na sledovačky kvůli penězům, které pak promrháš na let, po kterém skončíš na tři dny v nemocnici?“ Napadlo mě, že bych mohla apelovat na jeho lásku k ženě. „Matalina se bojí, Jenksi. Bojí se, že když půjdeš sám, nevrátíš se.“

Z tváře mu zmizely všechny emoce a já dostala strach, že jsem zašla příliš daleko. „Zvládnu to sám,“ řekl rozzlobeně. „Nepotřebuju pomoc.“

Vzpomněla jsem si na jeho nedostatečné zásoby jídla a na studené severské noci. V Michiganu může i v květnu sněžit. Jenks to věděl. „Jasně že ne,“ řekla jsem a založila si paže na hrudi. „Stejně jako já nepotřebovala pomoc loni, když mě napadli vílí zabijáci.“

Našpulil rty. Nadechl se, aby něco řekl. Zvedl ruku a ukázal na mě prstem. Posměšně jsem otevřela oči dokořán. Pomalu ruku spustil. Dál stál na trubce, ale křídla mu zplihla. „Jedeš?“

Snažila jsem se nedat najevo naději, která ve mně vzplála. „Ano,“ řekla jsem. „Ale jestli mám mít vůbec nějakou naději, potřebuju experta na bezpečnostní systémy a průzkum a někoho, komu věřím, že mi ohlídá záda. Ivy to být nemůže. Nesmí opustit Cincinnati.“

Jenksova křídla zabzučela a zase znehybněla. „Moc jsi mi ublížila, Rachel.“

Provinile se mi stáhla hruď. „Já vím,“ zašeptala jsem. „A omlouvám se. Nezasloužím si tvoji pomoc, ale žádám o ni.“ Zvedla jsem hlavu a prosebně se na něj zadívala. Na jeho tváři se poprvé objevilo utrpení, které jsem mu způsobila, a já cítila, jak mi znovu puká srdce.

„Zvážím to,“ zamumlal a vzlétl.

Váhavě jsem za ním vykročila. „Odjíždím zítra. Brzy odpoledne.“

S chrastěním křídel se Jenks vrátil obloukem zpátky ke mně. Skoro jsem zvedla ruku, aby na ní mohl přistát, ale příliš by bolelo, kdyby odmítl. „Na čarodějku je to asi dost brzy,“ řekl. Křídla mu bzučela tak pronikavě, až mě z toho rozbolely uši. „Dobrá. Pojedu s tebou, ale neznamená to, že se vrátím do firmy. Jde o jednu práci.“

Stáhlo se mi hrdlo a polkla jsem knedlík. Vrátí se. Věděl to stejně dobře jako já. Chtěla jsem rozjařeně zakřičet: „Ano!“ Chtěla jsem výskat, až by kolemjdoucí zírali, ale místo toho jsem se jen roztřeseně usmála. „Dobrá,“ řekla jsem a úlevou jsem se skoro rozplakala.

Za urputného mrkání jsem ho následovala k ústí uličky. Dříve by se mi Jenks schoval před deštěm pod čepici, ale to bych žádala příliš. „Mohli bychom se sejít dneska po půlnoci v kostele?“ zeptala jsem se. „Musím si před odjezdem připravit nějaké talismany.“

Společně jsme opustili uličku a díky světlejšímu šeru venku jsem měla pocit, jako bychom vylezli z černé díry. Oba jsme opatrně našlapovali; v podobné situaci jsme nebyli poprvé, ale naše city byly pořád příliš křehké.

„To můžu,“ řekl Jenks úzkostně a vzhlédl k dešťovým mračnům.

„Dobře. Dobře.“ Poslouchala jsem, jak moje podpatky cvakají na chodníku, a kroky mi otřásaly páteří. „Máš ještě druhý telefon ze sady, kterou jsi mi dal?“ Slyšela jsem, jak váhavě můj hlas zní, a uvažovala jsem, jestli si toho všiml i Jenks. Já si telefon, který mi dal o slunovratu, nechala. K čertu, málem jsem z něj udělala svoji modlu.

Rozevřela jsem Ivyin černý deštník a Jenks pod něj vlétl. Před pěti měsíci by se mi usadil na rameni, ale i tato malá ukázka důvěry na mě zapůsobila.

„Přinesl mi ho David,“ řekl prkenně a držel se ode mě co nejdál.

„Dobře,“ zopakovala jsem hloupě. „Můžeš si ho vzít s sebou?“

„Je trochu velký na to, abych si ho schoval do kapsy, ale zvládnu to.“ Jeho odpověď byla uštěpačná a kousavá, ale něco podobného by řekl i starý Jenks.

Pohlédla jsem na něj a všimla si, že se z něj sypou slabounké stříbrné jiskřičky. Moje auto stálo před námi a já přemýšlela, jestli se urazí, když mu nabídnu, že ho svezu domů.

„Zbabělý chuchvalec pavoučích smrkanců?“ nadhodil Jenks, když jsem otevřela dveře a on vlétl dovnitř.

Tvrdě jsem polkla a zadívala se na chodník. Mračna se otevřela, začalo lít a lidé se běželi schovat. Byl zpátky. Přesvědčila jsem ho, aby se vrátil. Nebylo to dokonalé, ale byl to začátek. Roztřeseně jsem vydechla, složila deštník a vklouzla dovnitř. „Neposmívej se,“ opáčila jsem, nastartovala a zapnula naplno topení, abych ho zahřála. „Neměla jsem čas vymyslet nic lepšího.“

4

Zvedla jsem černý krajkový top a uvážlivě si ho prohlédla. S povzdychem jsem se rozhodla nechat ho doma, složila jsem ho a vrazila zpátky do třetí zásuvky shora. Jasně, vypadala jsem v něm dobře, ale chystala jsem se na záchrannou akci, ne na dovolenou. Namísto toho jsem vytáhla bavlněné triko s krátkým rukávem broskvové barvy a položila ho na džíny, které už jsem sbalila do kufru, co jsem dostala od mámy k maturitě. Trvala na tom, že mi tím nechtěla nic naznačit, ale já mám dodnes pochybnosti.

Přesunula jsem se k vrchní zásuvce a sebrala dost ponožek a spodního prádla na týden. Kostel byl prázdný, protože Ivy jela pro Jenkse a jeho rodinu. Déšť příjemně bušil do malého vitrážového okna, které jsem podepřela tužkou, takže smáčel parapet, ale nic víc. Z tmavé zahrady se ozývalo kvákání žáby. Ladilo s tichým jazzem, který se linul z obýváku.

Zezadu ze skříně jsem vytáhla červený rolák, který jsem tam schovala minulý týden. Vytřásla jsem z něj ramínko, pečlivě ho složila a přidala ke zbytku šatů. Připojila jsem běžecké trenýrky a své oblíbené triko s nápisem POŘADATEL, které jsem získala, když jsem v zimě pracovala na Takatově koncertě. Mohla nás čekat mrazivá zima stejně jako vedro. Spokojeně jsem si povzdychla. Půlnoční déšť, kvákání žab, jazz a Jenks se vracel domů. Nemohlo to být o moc lepší.

Zvedla jsem hlavu, protože jsem uslyšela vrznout vchodové dveře. „Hej, to jsem já,“ ozval se Kistenův hlas.

A teď to přece jen bylo ještě lepší. „Tady vzadu,“ zavolala jsem, udělala dva kroky ke dveřím, opřela se rukou o veřeje a vyklonila se na chodbu. Sanktuárium bylo jen tlumeně osvětlené, takže jeho vysoká postava vypadala tajemně a atraktivně, když si z dlouhého pláště setřásal déšť.

Vrátila jsem se zpátky do ložnice a zavřela zásuvku se spodním prádlem, zrovna když Kisten vešel dovnitř. Jeho lehké, jisté kroky zněly na dřevěné podlaze výrazně. Cítila jsem z něj pizzu a cizí parfém, ale podle pečlivě upravených vlasů, oholených tváří, drahého obleku a hedvábné košile jsem poznala, že přišel rovnou z práce. Jeho počestnou stránku manažera úspěšného klubu jsem měla stejně ráda jako image drsného zlého hocha. V obojím byl stejně dobrý.

„Ahoj, lásko,“ pozdravil mě se silným britským přízvukem, aby mě pobavil. V rukou nesl od deště navlhlý papírový pytlík se stočeným okrajem. Přistoupila jsem k němu v teniskách a musela se natáhnout, abych ho mohla obejmout. I když jsem ucouvla, prsty jsem si dál hrála s vlhkými konečky jeho vlasů a on se usmál, protože se mu moje škádlení líbilo.

„Ahoj,“ řekla jsem a sáhla po pytlíku. „To je ono?“

Kývl a podal mi ho, já se posadila na postel, otevřela ho a nahlédla dovnitř. Uvnitř byly tepláky a měkká flanelová mikina, přesně jak jsem chtěla.

Kisten se na pytlík zadíval a zjevně se chtěl zeptat, na co jsem je potřebovala, ale řekl jen: „Ivy je venku?“

„Jela pro Jenkse, protože prší.“ Zádumčivě jsem otevřela spodní zásuvku a přibalila další triko. „Stýskalo se jí po něm stejně jako mně,“ dokončila jsem tiše.

Kisten se unaveně posadil na mou postel a dlouhými prsty sroloval horní část pytlíku. Zavřela jsem kufr, ale nezapnula zip. Bylo nezvyklé, že odešel z Piscaryho klubu uprostřed noci. Něco mu dělalo starosti. Narovnala jsem se, založila si paže na hrudi a čekala.

„Myslím, že bys neměla jezdit,“ řekl vážně.

Poklesla mi čelist a překvapení ustoupilo zlosti, když jsem si dala všechno dohromady. „Jde o Nicka?“ zeptala jsem se a otočila se ke komodě, abych si přibalila hříšně drahou lahvičku parfému, který bránil tomu, aby se můj přirozený pach smíchal s upířím. „Kistene, přenesla jsem se přes to. Trochu mi věř.“

„O to nejde. Ivy…“

„Ivy!“ ztuhla jsem a pohlédla do prázdné chodby. „Co je s ní? Je Piscary…“

Pomalu zavrtěl hlavou a já se trochu uvolnila. „Nechává ji být. Ale spoléhá na tebe víc, než tušíš. Když odjedeš, věci by se mohly změnit.“

Neklidně jsem vrazila parfém do koupelnové taštičky a tu do kapsy kosmetického kufříku. „Budu pryč týden, nanejvýš dva. Nejsem její prostřednice.“

„Ne. Jsi její kamarádka. A to je pro ni zrovna teď důležitější než cokoli jiného.“

Založila jsem si paže na hrudi a opřela se zády o komodu. „Nenesu za ni odpovědnost – mám vlastní život,“ protestovala jsem. „Proboha, dělíme se o nájem. Nejsme manželé!“

Kistenovy oči vypadaly v šerém světle stolní lampy tmavé a obočí měl ustaraně svraštěné. „Každý den po probuzení si s ní dáš kafe. Jsi naproti přes chodbu, když před spánkem zatáhne závěsy. Tobě na tom možná moc nezáleží, ale pro ni to znamená všechno. Jsi její první opravdová přítelkyně od… kruci, myslím, že už je to víc než deset let.“

„Ty jsi její přítel,“ namítla jsem. „A co Sběračka?“

„Jsi jediná přítelkyně, která nejde po její krvi,“ opravil se a tvářil se smutně. „To je jiné.“

„No, kašlu na to,“ řekla jsem a vzala do ruky svoji nejméně oblíbenou náušnici, nevěděla jsem ale, co s ní. Znechuceně jsem ji odhodila. „Ivy neřekla, že bych nemohla odjet.“

„Rachel…“ Vstal, přistoupil ke mně a vzal mě za lokty. Cítila jsem, jak se jeho teplé prsty napjaly a uvolnily. V obýváku sílil a slábl jazz. „Neudělá to.“

Frustrovaně jsem sklonila hlavu. „Nikdy jsem jí neslíbila, že budeme něco víc, než jsme,“ řekla jsem. „Nedělíme se o postel, o krev ani o nic jiného! Nepatřím jí a držet ji v pohodě nemám v popisu práce. A proč je to jenom na mně? Ty ji znáš mnohem déle než já.“

„Znám její minulost. Ty ne. Opírá se o tebe, protože nevíš, jaká byla.“ Zdráhavě se nadechl, pak pokračoval. „Bylo to ošklivé, Rachel. Piscary úplně pokřivil její vnímání, udělal z ní krutou, divokou milenku, která nedokázala oddělit krev od chtíče nebo lásky. Přežila jen proto, že se stala tím, co nenáviděla, týrala sebe samu a snažila se potěšit všechny, koho, jak si myslela, milovala.“

Nechtěla jsem to poslouchat, ale když jsem se mu pokusila vysmeknout, zesílil stisk.

„Teď už je na tom líp,“ řekl a jeho modré oči žadonily, abych ho vyslechla. „Trvalo jí hodně dlouho, než ten kruh prolomila, a ještě déle, než ze sebe začala mít zase dobrý pocit. Ještě nikdy jsem ji neviděl šťastnější, a ať už se ti to líbí, nebo ne, je to díky tobě. Miluje Sběračku, ale ta žena je součástí toho, čím Ivy byla a jak se do toho stavu dostala, a jestli odjedeš…“

Zaťala jsem čelist a strnula, protože se mi to vůbec nelíbilo. „Nejsem Ivyina chůva,“ prohlásila jsem a vnitřnosti se mi stáhly. „S tímhle jsem nesouhlasila, Kistene!“

Jeho měkký úsměv byl plný pochopení a lítosti. Měla jsem Ivy ráda – měla jsem ji ráda, respektovala ji a přála si mít stejně silnou vůli – ale nechtěla jsem, aby na mě někdo tak spoléhal. K čertu, sotva jsem se dokázala postarat sama o sebe, natož o mocnou, mentálně zneužitou upírku.

„Nebude žádat víc, než můžeš dát,“ řekl. „Zvlášť když to bude potřebovat. Ale nastěhovala ses k ní, a co víc, zůstala jsi, i když se váš vztah začal vyvíjet.“

„Co prosím?“ zvolala jsem a pokusila se odtáhnout. Odmítal mě pustit, a tak jsem se mu vytrhla a klopýtla dva kroky dozadu.

V Kistenově obličeji byl náznak obvinění. „Požádala tě, aby ses stala její prostřednicí,“ řekl.

„A já odmítla!“

„Ale odpustila jsi jí, že se tě k tomu pokusila donutit, a udělala jsi to bez rozmýšlení.“

Byly to hovadiny. To všechno už slyšel. Proč dělal z komára velblouda? „Jenom proto, že jsem jí při tréninku skočila na záda a funěla jí do ucha!“ opáčila jsem. „Zahnala jsem ji do krajnosti, nebyla to její vina. A kromě toho se bála, že když ze mě neudělá svoji prostřednici, Piscary mě zabije.“

Kisten kývl a jeho klid pomáhal zklidnit i mě. „Byla to bezvýchodná situace,“ řekl měkce. „A obě jste ji vyřešily, jak nejlépe to šlo, ale když jsi na ni skočila, věděla jsi, co můžeš způsobit.“

Nadechla jsem se k protestu, pak jsem se neklidně odvrátila. „Byla to chyba a nepovažovala jsem za správné odejít jenom proto, že jsem udělala chybu.“

„Proč ne?“ naléhal. „Lidi odchází neustále, když někdo udělá chybu.“

Vyděšeně jsem se pokusila kolem něj protáhnout. Musela jsem pryč.

„Rachel,“ řekl nahlas a strhl mě k sobě. „Proč jsi tehdy neodešla? Nikdo by ti to nezazlíval.“

Nadechla jsem se a vydechla. „Protože je moje kamarádka,“ zašeptala jsem, aby nebylo slyšet, jak se mi třese hlas, a sklopila jsem oči. „Proto. A nebylo by fér, abych kvůli své chybě odešla, protože na mě… spoléhá.“

Schoulila jsem ramena a Kisten si mě přitáhl blíž.

„Sakra, Kiste,“ řekla jsem, přitiskla mu tvář na košili a vdechla jeho vůni. „Sotva se postarám sama o sebe. Nemůžu zachraňovat i ji.“

„Nikdo netvrdí, že musíš,“ řekl a hřímání jeho hlasu se přeneslo do mě. „A nikdo netvrdí, že to tak zůstane napořád. Ivy ti pomáhá zůstat naživu a nespoutaná, i když máš na kůži jizvu, a to ji naplňuje – má pocit, že dělá svět lepším. Tušíš vůbec, jak těžké je pro upíra najít něco takového? Opírá se víc o tebe než o mě, protože se za tebe cítí odpovědná a ty jsi jí něco dlužná.“

V tom má pravdu, připustila jsem, když jsem si vzpomněla, jak zranitelnou mě dělá má upíří jizva. Nezůstala jsem ale proto, že bych Ivy něco dlužila. Nick tvrdil, že hledám výmluvu, abych mohla zůstat v nebezpečném vztahu, protože chci, aby mě kousla. Nemohla jsem tomu uvěřit. Byly jsme jenom kamarádky. Že?

Kisten mě chlácholivě hladil po vlasech a já ho objala kolem pasu a hledala útěchu v jeho dotyku. „Pokud odejdeš,“ řekl, „vezmeš s sebou její sílu.“

„Já tohle nikdy nechtěla,“ řekla jsem. Jak jsem se stala jejím kompasem? Její zachránkyní? Chtěla jsem být jenom její kamarádkou.

„Já vím.“ Jeho dech mi cuchal vlasy. „Zůstaneš?“

Polkla jsem, nechtěla jsem se pohnout. „Nemůžu,“ řekla jsem a on mě jemně odstrčil, aby mi viděl do obličeje. „Jenks mě potřebuje. Bude to jenom krátký výlet. Osm set kilometrů. V jak velkém průšvihu mohou Nick s Jaxem být? Pravděpodobně jenom potřebují zaplatit kauci. Vrátím se.“

Kisten svraštil čelo a elegantní tvář měl plnou žalu. City ke mně se v něm svářely s city k Ivy a vytvářely krásnou kombinaci. „Já vím, že ano. Jenom doufám, že tu Ivy ještě bude.“

Cítila jsem se trapně, proto jsem přistoupila ke skříni a předstírala, že něco hledám. „Je velká holka. Bude v pohodě. Je to jenom den jízdy.“

Nadechl se, aby něco řekl, pak se zarazil a přešlápl, jak změnil názor. Vrátil se k posteli, otevřel zmačkaný pytlík a nahlédl dovnitř. „K čemu jsi tohle vlastně chtěla? Převlek? Něco na památku?“

Byla jsem vděčná, že změnil téma, proto jsem se i s botami, ve kterých jsem ráda nakopávala zadky, obrátila a postavila je na postel. „Na památku?“

Trochu mu zrudly uši. „Jo. Myslel jsem, že sis je chtěla strčit pod polštář nebo něco takového. Abys měla pocit, že jsem s tebou?“

Vzala jsem si od něj pytlík a přemýšlivě do něj nahlédla. „Ty už jsi je měl na sobě?“

Zahanbeně si promnul hladce oholenou bradu. „Ach, jenom jednou. Nezapotil jsem se v nich ani nic podobného. Kdysi jsem chodil s holkou, která ráda nosila v posteli moje trika. Tvrdila, že má pocit, jako bych ji celou noc objímal. Myslel jsem, že je to, no, holčičí věc.“

Zářivě jsem se usmála. „Myslíš takhle?“ Potměšile jsem mikinu vytáhla a oblékla si ji na svůj top. Objala jsem se pažemi, kolébala se sem a tam, zavřela oči a zhluboka dýchala. Nezajímalo mě, že tak dobře voní kvůli tisíci let evoluce, která mu měla usnadnit lovení.

„Ty zlá, zlá čarodějko,“ zašeptal Kisten. Nečekaný žár v jeho hlase mě přiměl otevřít oči. Pomalu se nadechl a celé jeho tělo se pohnulo. „Ach bože, voníš tak dobře.“

„Jo? A co teď?“ S širokým úsměvem jsem několikrát vyskočila a roztáhla paže, protože jsem věděla, že bude šílet z toho, jak se naše pachy smísí.

Přesně jak jsem očekávala, se mu zorničky rozšířily krvelačností a oči mu zčernaly. „Rachel,“ řekl napjatě. „Dost.“

Zachichotala jsem se a uhnula před ním. „Počkej! Počkej!“ vydechla jsem. „Můžu to ještě zhoršit.“

„Nech toho,“ přikázal Kisten hlubokým, kontrolovaným hlasem s náznakem hrozby, a když se po mně natáhl, zaječela jsem a oběhla postel. S upíří rychlostí mě následoval a téměř mi vyrazil dech, když mě přitiskl ke zdi.

Přimhouřila jsem oči, usmívala se, svíjela se a kroutila, protože jsem ho ráda provokovala. Chvíli jsem naoko vzdorovala, pak jsem se vzdala a nechala se políbit.

Pomalu jsem vydechla, opřela jsem se o něj a paže jsem nechala mezi námi. Jeho stisk na mých ramenou byl pevný a dominantní. Majetnický. Věděla jsem ale, že kdybych se mu opravdu pokusila vykroutit, pustil by mě. Tichá jazzová hudba podtrhovala moji náladu.

Sevřel a uvolnil prsty a rty přesunul níž, otřel mi je o bradu a následně je přesunul po čelisti pod mé ucho. Srdce mi bušilo a já zaklonila hlavu. Vydala jsem překvapený zvuk a vydechla, když jsem ucítila mrazení v jizvě. Rychle a ostře, jako když prapor zapraská ve větru, mě zalil žár, roztekl se mi žilami a proměnil se v naléhavé tepání – dožadoval se, abych ho následovala k obvyklému konci.

Kisten to cítil a dech se mu zrychlil, natáhla jsem ruce a sepjala mu je za krkem. Zavřela jsem oči, když jsem ucítila jeho touhu, jeho chtíč, který dotíral na ten můj a ještě ho zesiloval. Unikl mi tichý zvuk, když se rty pustil do mé staré jizvy. Moje tělo zaprotestovalo proti návalu vášně a podlomila se mi kolena. Byl na to připravený a pevně mě chytil. Chtěla jsem to. Bože, jak moc jsem to chtěla. Měla jsem si na sebe vzít jeho oblečení už dávno.

„Rachel,“ zašeptal a jeho dech byl drsný a ztěžklý touhou.

„Co?“ vydechla jsem a krev mi pořád bouřila, i když už se rty nedotýkal jizvy.

„Už nikdy… si na sebe neber… nic mého. Nemůžu…“

Strnula jsem, protože jsem nechápala. Pokusila jsem se mu vykroutit, ale pevně mě držel. Vášeň nahradil mrazivý strach. Zvedla jsem oči k jeho a viděla, že jsou úplně ztracené v černi, pak k jeho ústům. Neměl na zubech ochranu. Do prdele, zahnala jsem ho příliš daleko.

„Nemůžu tě pustit,“ přiznal a jeho rty se vůbec nepohybovaly.

Vzedmul se ve mně adrenalin a jemu se pod vlasy objevila kapka potu. Do prdele, do prdele, do prdele. Jsem v maléru. Pohled mi zalétl k lesklému špičáku, který mu vyčuhoval z koutku úst. Během jediného nádechu se touha po sexu proměnila v touhu po krvi. Sakra, následujících deset vteřin bude fakt riskantních.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pro hrst amuletů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.