Maharal (Rabi Löw)

CESTA ŽIVOTA
Derech chajim (2. perek)

Edice Sifrej Maharal, svazek IV. Vydalo nakladatelství P3K v Praze v roce 2009. Z hebrejského originálu Derech chajim (vydání z roku 2007, nakladatelství Machon Jerušalajim) přeložil a komentáře doplnil Jan Divecký. Na přebalu fotografie Šalounovy sochy Maharala na Mariánském náměstí v Praze. Odpovědný redaktor Petr Karas. Jazyková redakce Kateřina Dejmalová. Grafická úprava a zlom Karel Kupka. První vydání.

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz)

Kniha vychází s přispěním Nadace Židovského muzea v Praze a Joint Distribution Committee.

Zdroj hebrejských textů – Maharal: Derech chajim, vydání z roku 2007 (nakladatelství Machon Jerušalajim).

© Nakladatelství P3K, 2009, 2012

ISBN 978-80-87186-02-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87343-01-2 (eKniha – epub)

ISBN 978-80-87343-02-9 (eKniha – mobi)

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU PŘEKLADU

Kniha Derech chajim je mezi Maharalovými spisy výjimečná tím, že je souhrnným komentářem k jednomu celému traktátu Talmudu, k traktátu, který sám Maharal nazýval drahým a vznešeným, k traktátu Avot. Je to také jediná kniha, u níž je k dispozici čitelný Maharalův rukopis (v oxfordské knihovně).

Kniha Derech chajim dnes existuje v několika podobách, které ovlivnila i křesťanská cenzura, kvůli níž z pozdějších vydání vypadly celé odstavce textu. Dnes nejznámější a nejužívanější je tzv. londýnský tisk (1954), jenž se však místy odchyluje od krakovského prvotisku (1589) a rukopisu. V českém překladu vycházíme důsledně z vydání z roku 2007 (nakladatelství Machon Jerušalajim), jehož editorem byl rav Jehošua David Hartman, čestný předseda edice Sifrej Maharal. Jde o zrekonstruovaný text Maharalova rukopisu, doplněný podrobnými komentáři a poznámkami rav Hartmana, jichž jsme často využili i při našem překladu.

Různá vydání knihy ovlivnila i její titul. Krakovský prvotisk na frontispisu knihy uvádí jako název slova DERECH HACHAJIM, není ovšem jisté, nakolik mohl Maharal ovlivnit grafickou podobu knihy. V autorské předmluvě Maharal sám píše o knize DERECH CHAJIM, ale londýnský tisk na stejném místě uvádí DERECH HACHAJIM. Ve svých dalších knihách Maharal uvádí obě podoby názvu knihy. Protože se nám zdá evidentní – a Maharal sám to výslovně potvrzuje – že název knihy vychází z věty biblické knihy Mišlej (6:23): „Příkaz je svící, Tóra světlem a nabádání k mravnosti cestou života,“ kloníme se i my k variantě DERECH CHAJIM.

Traktát Avot a jeho význam

Když Maharal dopsal svou knihu Derech chajim, propojil tak v jeden celek hned tři ze svých oblíbených témat. Otázky etiky lidského chování, pojetí rabínské tradice judaismu a význam studia textů Mišny. Při pečlivém plánování svého díla, které Maharal dokládá v předmluvách ke svým knihám, nemohl Pirkej avot opomenout. Traktát (MASECHET) Avot se totiž liší od všech ostatních částí Mišny tím, že se vůbec nezabývá náboženským právem (halachou), zato se plně věnuje otázkám morálky (MUSAR), slušnosti (DERECH EREC) a dobrých vlastností (MIDOT TOVOT), přičemž cituje nejvýznamnější z tanaim (rabínů Mišny). Tyto rabíny považuje židovská tradice za jakési otce (AVOT) světa, jak dokládá i jméno celého traktátu. Podle jiného názoru souvisí název traktátu s faktem, že moudra v něm obsažená lze považovat za prazáklad a pramen vší další moudrosti a náboženských příkazů (MICVOT), které vedou člověka na jeho cestě životem. Podobně vyznívají i slova v traktátu Bava kama (30a): „Kdo chce být zbožný, ať v praxi naplní slova traktátu Avot.“

Úvodní kapitola traktátu se věnuje mapování ústní tradice judaismu (TORA ŠEBEAL PE) s jejími počátky na Sinaji, na níž Moše přijal Tóru, aby ji předal svému žáku Jehošuovi. Jehošua předal tradici starším (ZKENIM), kteří ji střežili až do doby proroků (NEVIIM), přičemž poslední ze starších byl první z proroků – Šmuel. Proroci předali Nauku mužům Velkého shromáždění (KNESET HAGDOLA) na počátku druhého Chrámu, přičemž poslední z proroků (Chagaj, Zecharja a Melachi) byli sami členy tohoto shromáždění. Následující období (přibližně od Makabejského povstání do přelomu občanského letopočtu) bylo charakteristické tím, že v čele nejvyššího rabínského soudu (SANHEDRIN) stály vždy dvě osobnosti, které tvořily vůdčí dvojici (ZUG) – předseda Sanhedrinu (NASI) a předseda soudu (AV BEJT DIN). Nejznámější dvojicí byli Hilel a Šamaj, kteří položili základy dvou škol – mírnější zvané Dům Hilelův (BEJT HILEL) a přísnější zvané Dům Šamajův (BEJT ŠAMAJ). Po Hilelovi stáli v čele Sanhedrinu už jen jeho potomci – sedm generací učenců, z nichž nejvýznamnější byl patrně rabi Jehuda haNasi (Kníže), redaktor všech šesti dílů Mišny (ŠIŠA SIDREJ MIŠNA), jež se později staly jádrem Talmudu.

Traktát Avot je rozčleněn na pět kapitol (PRAKIM, jednotné číslo PEREK). Šestá kapitola tvořená Barajtot, oslavujícími Tóru a její učence, přibyla později, když zakořenil zvyk studovat PIRKEJ AVOT (Kapitoly otců) o šesti šabatech mezi Pesachem a svátkem Darování Tóry (ŠAVUOT).

Již jsme zmínili, že se v knize Derech chajim proťala tři Maharalova oblíbená témata. První souvisí s Maharalovým důrazem na soustavné a zevrubné studium Mišny. Výkladům Mišny se věnoval na pražské ješivě, kterou vedl, a lásku k Mišně dokázal svým jedinečným komentářem k celému traktátu Avot. Z dnešního pohledu nám to může připadat podivné, ale Maharal byl přesvědčen o morálním úpadku a ochablé zbožnosti své generace. Svá rabínská kázání proto věnoval návrhům školní reformy, hovořil o péči o chudé a potřebné, nabádal k úctě k učencům. Vyzýval k posilování zbožnosti a brojil proti zlomyslným pomluvám, jichž byl sám častým terčem. Z tohoto pohledu mu traktát Avot nabídl nevyčerpatelný pramen moudrosti.

Třetím Maharalovým tématem byla otázka postavení učenců ve společnosti. Všímal si vzájemných vztahů mezi učenci a vztahů mezi učenci a nevzdělanci. Byl si vědom povinností učenců a jejich odpovědnosti. Z tohoto pohledu je snad nejzajímavější druhá kapitola traktátu, jejíž velkou část tvoří výroky rabana Jochanana ben Zakaje a jeho pěti žáků.

Raši na závěr svého komentáře k traktátu Avot píše: „V tomto traktátu jsou uspořádány výroky nejstarších otců, které nám mají ozřejmit, které skutky jsou správné. Učenci se s jejich pomocí snažili vést současníky po přímé cestě, tak jak je dodnes morální povinností každého učence (CHACHAM) nabádat a varovat ostatní stejně, jako otec varuje své syny.“ A Rambam v úvodu ke komentáři Mišny uvádí: „Soudci-rabíni v dnešní době mají mít stejné postavení, jako měli ,otcové‘ ve své době, protože, jak uvádí Talmud (Roš hašana 2:9): ,Pokud zpochybníme rozhodnutí soudu (BEJT DINU) rabana Gamliela, můžeme pak postupně zpochybnit všechna rozhodnutí všech soudů až k Mošemu.‘“

Maharal by se pod tyto texty jistě podepsal. Sám odmítal laciný populismus a nebál se střetů, bylo-li to nutné. Snad i proto tak často měnil působiště, když postupně rabínoval a učil na Moravě (1553–73), v Praze (1573–84), v Polsku a snad i znovu na Moravě (1584–88), podruhé v Praze (1588–92), opět v Polsku (1592–95) a podzim života strávil v Praze (1595–1609).

V roce 2009, v roce čtyřsetletého výročí úmrtí největšího z rabínů, který kdy pobýval v Čechách a na Moravě, nebylo možné zvolit vhodnější knihu k vydání než Maharalův komentář k traktátu Avot, který sám nazval DERECH CHAJIM – Cesta života.

Ediční a redakční poznámka

Zde musíme zopakovat to, co jsme zmiňovali u předchozích překladů edice – český text není zcela doslovným překladem z hebrejštiny, protože se snažíme upřednostnit obsah sdělení před jeho formou. Naším záměrem je snaha pootevřít dveře případným zájemcům o hlubší poznání Maharalova díla a judaismu obecně. A přivede-li tato edice další zájemce k tomu, aby si přečetli originál Maharalova díla, náš záměr se naplní. Rozsah díla Derech chajim neumožňuje kompletní překlad v rámci jednoho dílu edice Sifrej Maharal. Pro čtvrtý díl edice jsme zvolili vydání Maharalova komentáře ke všem mišnám druhé kapitoly traktátu Avot, jež volně pojí téma hledání správné cesty životem. Mišny uvádíme ve vlastním překladu. Překlad vychází z hebrejského vydání knihy Derech chajim z roku 2007. Překladatel vycházel kromě vlastního Maharalova textu také z připojených komentářů rav Hartmana. Z nich byly také převzaty názvy jednotlivých částí (podkapitol), které nejsou součástí originálního Maharalova textu. Poznámky a vysvětlivky překladatele i redakce jsme odlišili textem v kurzívě.

U jmen biblických postav jsme zachovávali hebrejské varianty. Pro čtenáře, kteří jsou zvyklí na české názvosloví, uvádíme u známějších jmen při prvním užití hebrejského výrazu český ekvivalent v závorce, například Šlomo (Šalomoun). Kompletní dvojice hebrejských a českých (ekumenických) variant naleznete na konci knihy. Oproti předchozím překladům Maharalových knih používáme i hebrejské názvy biblických knih (nikoliv české překlady: Mišlej – Přísloví). Abychom zachovali zjednodušené číslování, použili jsme pouze u pěti knih Mojžíšových zkratky 1M–5M místo hebrejských názvů knih (Berešit, Šemot, Vajikra, Bemidbar, Devarim). Pro snadnou orientaci v biblických textech používáme standardní členění textu na kapitoly a věty, občas v komprimované podobě – např. (1M 1:1–10) = První kniha Mojžíšova, 1. kapitola, věty 1 až 10.

V knize užívané zkratky knih Tanachu:

M – kniha Mojžíšova (1–5) [Tora]

T – Tehilim [Žalmy]

překladatel, redakce

Z MAHARALOVY PŘEDMLUVY KE KNIZE DERECH CHAJIM

Příkaz je svící, Tóra světlem a nabádání k mravnosti cestou života. (Mišlej 6:23)

Člověka, kterého stvořil Bůh na zemi, obklopují mračna temnoty, takže tápe ve tmě bez světla. Mračny temnoty je myšleno tělo, které obklopuje duši a ztěžuje nám hledání cesty k Bohu. Máme sice rozum, který nás může vést vpřed, ale i ten je jen omezeným lidským nástrojem. Jen s pomocí Tóry a jejích příkazů můžeme překonat noční tmu, aby se prozářila denním světlem, a proto je psáno, že příkaz je svící (NER) a Tóra světlem (OR). A zatímco je světlo lampy (svíce) závislé na kvalitě knotu, lampy a oleje, stejně jako jsou příkazy (MICVOT) vždy spojeny s konkrétním tělesným činem, představuje Tóra světlo čisté, jasné, nefyzické a věčné.

Přísloví však pokračuje dál a hovoří o mravnosti (MUSAR), o věcech, které samy o sobě nejsou příkazy Tóry, a jsou přímým důsledkem lidského rozumu. I takové věci jsou nezbytné pro důstojný lidský život a v židovské tradici se nazývají DERECH CHAJIM (slušnost, doslova cesta života). Midraš Vajikra raba komentuje větu (1M 3:24): „Aby hlídali cestu ke stromu života,“ takto: „Dvacet šest generací předcházelo darování Tóry, jak je psáno ,Aby hlídali cestu‘ neboli cestu života. Až poté došlo k darování Tóry, která se nazývá stromem života (EC HACHAJIM).“ A proč se slušnost nazývá cestou života? Protože je přímá a nelze z ní odbočit vpravo ani vlevo. Nelze z ní sejít za materiálními lákadly, za tělesností, s níž souvisí smrt.

Drahý a vznešený traktát Avot, malý počtem slov, ale bohatý svými kvalitami, postihuje veškerou lidskou slušnost do té míry, že v traktátu Bava kama (30a) rabi Jehuda uvádí: „Kdo chce být zbožný (CHASID), nechť naplňuje slova sederu Nezikin.“ Rava řekl: „Nechť naplňuje slova traktátu Avot.“ A podle jiných řekl: „Nechť naplňuje slova traktátu Brachot.“ Za tímto sporem rabínů leží hluboké poznání, že dokonalost člověka závisí na trojím – na dobrých vztazích s ostatními lidmi (seder Nezikin), na vlastní kvalitě (traktát Avot) a na vztahu k Bohu (traktát Brachot), jak ještě bude vysvětleno. A je zřejmé, že právě pro výjimečný význam traktátu Avot ustanovili rabíni povinnost studovat ho každý šabat mezi Pesachem a Šavuot (a v našich krajích je zvykem studovat traktát Avot každý šabat mezi Pesachem a Roš hašana).

TRAKTÁT AVOT — 2. PEREK — MIŠNAJOT 1–16

MIŠNA PRVNÍ

(2:1) Rabi říká: „Jaká cesta je přímá? Jakou cestu si má člověk vybrat? Tu, která ho zdobí a zároveň je milá i jiným lidem. A buď opatrný u snadného příkazu stejně jako u příkazu těžkého, protože neznáš odměnu za splněné příkazy. A zvažuj ztrátu vzešlou z plnění příkazu oproti odměně a prospěch z hříchu srovnej se vzniklou ztrátou. A zahleď se na tři věci a nezhřešíš – věz, co je nad tebou: oko, které vidí, ucho, které slyší, a všechny tvé skutky jsou zaznamenány v knize.“

Proč začíná druhá kapitola slovy Rabiho?

Druhá kapitola traktátu Avot začíná výrokem Rabiho (což je obvyklé označení pro editora Šesti řádů mišny rabi Jehudu haNasi), ačkoliv by se mohlo zdát, že vhodnější místo pro jeho slova je již na konci první kapitoly, která řadí učence chronologicky, začíná Mošem (Mojžíšem) a končí rabanem Šimonem ben Gamlielem, Rabiho otcem. Rabiho postava však v sobě spojovala jak vůdčí velikost, tak moudrost, a proto byla jeho slova vybrána na úvod (ROŠ, doslova hlava) nové kapitoly, stejně jako Rabi sám stál v čele celého Izraele. Navíc jeho slova o přímé cestě v sobě obsahují poučení o veškerém lidském konání a hodí se do úvodu kapitoly stejně jako v kapitole třetí (Akavja ben Mehalael říká: „Všimni si tří věcí a nezhřešíš.“) a čtvrté (Ben Zoma říká: „Kdo je moudrý?“).

Tři otázky

Je třeba se ptát, proč bylo nutné odpověď (Cestu, která ho ozdobí) na otázku mišny (Jakou cestu si má člověk vybrat?) doplnit o poznámku (Cestu, která je milá i jiným lidem)? A je třeba se ptát, proč se Rabi táže na přímou cestu (DERECH JEŠARA), zatímco raban Jochanan ben Zakaj v mišně 2:9 hovoří o dobré cestě (DERECH TOVA)? A do třetice je třeba se ptát, proč mišna začala obecnou otázkou (Jakou cestu si má člověk vybrat), aby pak přešla do druhé osoby (A buď opatrný)?

Povinnost obstát vůči Bohu i lidem

Existují cesty (rozuměj skutky), které jsou ve své podstatě dobré, a mohou být proto považovány za ozdobu toho, kdo je koná, ale přesto se jiným lidem nezdají správné. Takovými cestami není vhodné kráčet, protože máme povinnosti vůči Bohu i lidem, což dokládají mnohá místa v Tanachu. Například v knize Bemidbar (4M 32:22) zdůrazňuje Moše: „A budete čistí před Bohem i Izraelem,“ a v knize Mišlej (3:4) je psáno: „Najdeš milost a uznání v očích Božích i lidských.“ A platí-li výše uvedené obecně, tím spíš to platí v případě učence (TALMID CHACHAM), u něhož je každé nevhodné chování rovnou považováno za znevážení Božího jména (CHILUL HAŠEM).

Na druhou stranu přirozeně nestačí, aby bylo lidské chování pouze milé jiným lidem, protože ti mohou snadno nalézt zalíbení v něčem, co ani dotyčný neměl v úmyslu či myslel úplně jinak. A také existují lidé, kteří se úmyslně chovají tak, aby se zalíbili svému okolí, a hrají si na spravedlivé (CADIKIM), což jistě nemůže být onou vyžadovanou přímou cestou.

Ohledy na jiné

Rabi nás chce naučit důležité pravidlo – nemůžeme si říct: „Vím, že konám správně, tak co mi je do jiných lidí.“ Proto na všech místech Talmudu rabíni upozorňují, že je zakázáno chovat se způsobem, který v přítomných vyvolává rozpaky. Text mišny hovoří o jiných lidech, ne však o všech lidech jako celku, protože není myslitelné, aby se všichni lidé shodli na vhodnosti určitého konání. Z tohoto hlediska je důležité jen to, co si o nás myslí jiní lidé, hodní titulu Člověk s velkým Č (ADAM). Na názoru oslů nezáleží.

Člověk nemůže spoléhat jen na sebe

Je v lidské přirozenosti považovat sebe sama za bezchybného, jak potvrzuje kniha Mišlej (21:2): „Člověku se všechny jeho cesty zdají přímé.“ Proto je tolik důležité brát na své cestě ohledy na jiné lidi. To ovšem neznamená, že veškeré své konání máme založit na touze zalíbit se okolí.

Dobrá a přímá cesta

Když se Rabi (v naší mišně 2:1) a raban Jochanan ben Zakaj (v mišně 2:9) ptají na zdánlivě stejnou věc, proč první z nich hovoří o přímé cestě a druhý o dobré cestě? Rabi, který podmiňuje vhodnost zvolené cesty souhlasem okolí, užívá výrazu „přímá cesta“, protože lidé dovedou posoudit, zda je naše chování přímé nebo pokřivené. Ale co je skutečně dobré, to mohou posoudit jen nebesa (ŠAMAJIM).

V První knize Šmuelově (16:7) se uvádí: „Člověk soudí podle vzhledu.“ I proto komentuje Raši větu Tóry (5M 12:28) „Zachovávej všechna slova, která ti přikazuji, a buď jich poslušen, a budeš-li dělat to, co je dobré (TOV) a správné (JAŠAR) v očích Hospodina, svého Boha, bude tobě a tvým synům po tobě navěky dobře!“ takto: „Co je dobré v Božích očích a co je správné (přímé) v očích lidských.“ Na rozdíl od přímosti spadá dobro do kategorie věcí mimo lidský dosah. Často se nám zdá, že je to či ono dobré, ale je to jen klam. Stejný názor jako Raši má i rabi Akiva. I on v Sifri vykládá uvedenou větu Tóry slovy: „Co je dobré? To, co je dobré v Božích očích. A co je správné? To, co je správné v očích lidských.“ S rabi Akivou však nesouhlasí rabi Jišmael. Podle něj mohou být lidé dobří. Člověk přece dokáže prokazovat jiným lidem dobro a dobro od nich přijímat, ale jen Bůh může být zcela spravedlivý a přímý.

I v dalším detailu se otázky Rabiho a rabana Jochanana ben Zakaje liší. Rabi se ptá po přímé cestě, kterou si má člověk vybrat, protože v životě obvykle volíme přímou cestu mezi mnoha pokřivenými. Rabana Jochanana ben Zakaje zajímá dobrá cesta, ke které by člověk přilnul.

Obecné a konkrétní, dobrovolné a povinné

Rabi začíná obecně položenou otázkou (Jaká cesta je přímá?), aby pak přešel do velmi adresné formulace (A buď opatrný), protože nechce, abychom se spletli a nabyli dojmu, že tyto dvě části mišny hovoří o tomtéž. Přímá cesta, tím spíš, že o její kvalitě spolurozhodují i jiní, je záležitostí obecné lidské slušnosti, která nespadá do kategorie Božích příkazů. Proto se člověku nabízí, aby si tuto cestu dobrovolně zvolil. Naproti tomu snadný i těžký příkaz (MICVA) patří mezi zákony Tóry a jejich plnění není otázkou chuti. Rabi chtěl podchytit veškeré konání člověka, a proto zmínil i slušnost i Boží příkazy. A ne náhodou začal slušností, protože je psáno (Vajikra raba 9:3): „Slušnost předchází Tóru.“

Přímo z Tóry víme, že některé příkazy mají přednost před jinými – například plní-li člověk povinnost pohřbít zesnulého, o kterého se nemá kdo postarat (MET MICVA), je zbaven jiných povinností, včetně velmi významných příkazů Tóry, za jejichž nesplnění by v jiné situaci následoval přísný trest. (Pohřbít zesnulého má například přednost před pesachovou obětí nebo obřízkou vlastního syna.) Stane-li se, že člověk má splnit dva různé příkazy v jednu chvíli, je jasné, že musí zvolit správné pořadí. Pro takový případ existuje halachicky daný sled priorit. Rabi nás ale chce v mišně nad tento zákonný rámec upozornit, abychom nezanedbávali „snadné příkazy“, protože nevíme, jaká je za ně odměna. Je totiž docela možné, že za splnění některého „snadného příkazu“ získáme větší odměnu než za splnění „těžkého příkazu“.

Známe odměnu za splnění příkazu?

V Talmudu (Chulin 142a) se učíme o příkazu ŠILUACH KEN, který na mnoha místech slouží za vzor snadného nařízení Tóry, protože od nás nevyžaduje nic víc než odehnat ptačí matku od spadlého hnízda dřív, než z hnízda odebereme ptáčata. Přesto právě tento příkaz Tóra (5M 22:7) pojí s odměnou: „Odežeň matku a mláďata si vezmi, aby se ti dobře vedlo a abys dlouho žil.“ A zdá se logické, že pokud Tóra za snadný příkaz slibuje hojnou odměnu, tím spíš budeme odměněni za plnění těžkých příkazů. Proto nás Rabi varuje, abychom byli opatrní u snadného příkazu stejně jako u příkazu těžkého, protože neznáme skutečnou odměnu za splněné příkazy.

Je ovšem třeba pochopit, že neznalost odměny se pojí se samotným faktem splnění příkazu. Námaha a obtíže spojené s plněním příkazů Tóry jsou jinou záležitostí, jak se uvádí v traktátu Avot (5:22): „Odměna odpovídá námaze.“ A tak se vracíme zpět k ujištění Tóry o splnění příkazu ŠILUACH KEN. Souvisí slíbené dobro a dlouhověkost se samou podstatou splnění Božího příkazu (protože odehnání ptačí matky není nikterak namáhavé)? Máme se tedy při plnění náročných příkazů, které od nás vyžadují například finanční oběť, těšit na ještě větší odměnu? Nebo i v případě příkazu ŠILUACH KEN hovoří Tóra o odměně za jistou námahu, ztrátu času a tak podobně, ale odměna za samotný fakt splnění Boží vůle zůstává utajena?

Je třeba konstatovat, že odpověď neznáme. Nevíme, o kterém aspektu odměny za splněné příkazy Tóra v případě ŠILUACH KEN hovoří. Víme ale, že jsou určitě dvě složky odměny za splnění Božích micvot. Jedna souvisí s mírou obtíží, které nám plnění způsobilo, přičemž platí, že čím více se při plnění příkazu namáháme, tím větší odměnu získáme. Druhá složka odměny souvisí se samotným faktem splnění Božího příkazu a výši této odměny u jednotlivých micvot neznáme. Proto nás Rabi v mišně varuje, abychom nepodlehli klamné jistotě, že těžší příkazy musí nezbytně znamenat větší odměnu.

Odměna za dodržení zákazu

Ve stejném duchu komentuje Raši Tóru u zákazu požívat krev (5M 12:25): „Nebudeš ji jíst, aby se dobře vedlo tobě i tvým synům po tobě,“ když píše: „Tyto věci jsou záležitostí jednoduchého srovnání. Pokud Tóra slibuje odměnu nám i našim dětem v případě, že se vyvarujeme věci, nad kterou duše trne odporem (pití krve), tím spíš musí následovat odměna, pokud člověk odolá svodům a pokušení neoprávněně se obohacovat (GEZEL, doslova loupež) a smilnit (ARAJOT, doslova chlípnost, čímž se rozumí veškeré Tórou zakázané sexuální chování od cizoložství po intimní styk se zvířaty), tedy věcí, po nichž lidé ve své přirozenosti touží.

Zde, u zákazu požívat krev, platí s jistotou, že Tórou určená odměna nesouvisí se samotným faktem dodržení zákazu, ale odpovídá míře utrpení, jemuž byl člověk vystaven, když se rozhodl neukojit svou touhu, neutišit svůj hlad. Za dodržení zákazu Tóry (MICVA LO TAASE) totiž žádná odměna stanovena není a vše se řídí jen mírou utrpení.

Bohatě odměněné příkazy

V traktátu Pea se učíme: „A za tyto věci požívá člověk odměnu již na tomto světě (OLAM HAZE), ale hlavní část odměny má uloženou na světě budoucím (OLAM HABA) – za úctu k rodičům, dobročinnost a usmíření znepřátelených. A studium Tóry je nade vše.“ Ale ani tak neznáme odměnu za plnění příkazů Tóry. Jen víme, že s těmito konkrétními příkazy se pojí odměna na tomto i budoucím světě, což zřejmě není případ jiných příkazů. (A je možné, že za jiné příkazy, odměněné pouze na světě budoucím, je odměna tak hojná, že převáží i odměnu za příkazy uvedené zde.) Již bylo zmíněno, že nedokážeme porovnat odměnu za plnění jednotlivých Božích příkazů. Studium Tóry se ale i podle uvedeného citátu jednoznačně vymyká a odměna za studium Tóry je nepochybně větší než odměna za plnění příkazů a zákazů.

Neznalost odměny za plnění konkrétních příkazů pramení z faktu, že pravou odměnou za jejich splnění je přilnutí (DVEKUT) člověka k Bohu, a míra tohoto přilnutí nezávisí na lehkosti či obtížích, s nimiž člověk příkazy plnil. Není možné si nevšimnout, že všechny příkazy, za něž je odměna slíbena na tomto i příštím světě, jsou ve své podstatě snadné. To může sloužit jako další důkaz, že přesná výše odměny nesouvisí s obtížností příkazu.

Odměna a trest

Rabi v mišně užil poměrně neobvyklého výrazu (MATAN SCHARAN, doslova darování odměny), aby nás nejprve ujistil, že přestože neznáme konkrétní výši odměny, nemusíme o ní pochybovat, a aby zároveň naznačil důvod naší neznalosti. Výběr daru (MATANA) je vždy na dárci, dárcem odměny za splněný příkaz je Bůh a lidé nemohou Božím záležitostem porozumět. Naproti tomu trest odpovídá charakteru přestupku (AVERA), ne povaze vykonavatele trestu. (Tuto myšlenku Maharal dále rozvíjí v knize Chidušej agadot, kde vysvětluje, že od Boha pochází jen dobro (TOV), nikoliv zlo (RA).)

Zvažování prospěchu a ztráty ( při plnění příkazu a páchání hříchu)

Pokud se člověku naskytne příležitost splnit některý z Božích příkazů, začne ho od toho odrazovat zlý sklon (JECER HARA nebo jen zkráceně JECER) s poukazem na námahu, kterou bude nutné vynaložit. A naopak, pokud se člověk dostane do osidel hříchu, vykreslí mu zlý sklon slast a požitek s hříchem spojený. Proto Rabi uvádí: „A zvažuj ztrátu, která vzejde z plnění příkazu,“ čímž se rozumí finanční výdaj (HOCAA), bolest (CAAR) a námaha (TORACH). Uposlechne-li člověk zákazu Tóry, lze hovořit o vzniklé ztrátě, kterou je nenaplněný požitek (HANAA).

Oproti těmto ztrátám je možné postavit odměnu za splněný příkaz u pozitivních micvot (MICVOT ASE, doslova příkaz „Konej“, neboli jeden z 248 příkazů Tóry, který vyžaduje konkrétní skutek) a odměnu za překonání zlého sklonu v případě negativních micvot (MICVOT LO TAASE, doslova příkaz „Nekonej!“, neboli jeden z 365 zákazů Tóry zapovídajících konkrétní skutek).

Námitky proti zvažování prospěchu a ztráty při plnění příkazů

Na první pohled by bylo možné proti této mišně namítat citací výroku Antigona, který v první kapitole Avot (1:3) řekl: „Nebuďte jako služebníci, kteří slouží pro mzdu,“ ale ve skutečnosti není mezi mišnami žádný rozpor. Naše mišna je vhodným argumentem v situaci, kdy člověka přepadne zlý sklon vyzývající člověka k lenosti, pohodlnosti a požitkům, což ale neznamená, že by hlavní motivací k plnění příkazů Tóry měl být chladný kalkul. Naopak, příkazy Tóry je třeba plnit z lásky k Bohu a Tóře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta života (Derech chajim).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.