ODHALENÍ

FANTOM Print

2012

Copyright © Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries.

First published in Great Britain in the English language by Penguin Books Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-208-9

ISBN 978-80-7398-525-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-526-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Část první

V PŮL NAŠÍ ZEMSKÉ POUTI KDYŽ SE VKROČÍ,

JÁ OCTNUL JSEM SE V TMAVÉM, PUSTÉM LESE,

NEB CESTA PRAVÁ ZMIZELA MI S OČÍ.

TEN POPSATI LES, RUKA MÁ SE TŘESE;

TAK DIVOKÝ BYL, DRSNÝ, V STÁLÉM ŠERU,

ŽE VZPOMÍNKA NAŇ NOVÝ STRACH MI NESE!

Dante, Peklo 1

1.

Vysoko na čistém, jasném nebi se vznášel orel.

Zaprášený poutník znavený dlouhou cestou od něj odtrhl oči, vyšplhal na nízkou, hrubou zídku, na opačné straně seskočil dolů, chvíli zůstal bez hnutí stát a pozorně studoval krajinu před sebou. Drsné, zasněžené horské štíty obklopovaly, chránily a uzavíraly mezi sebou hrad, který se vypínal do výšky a jehož věž byla zrcadlovým odrazem menší kupole nedalekého vězení. Pod strmými šedými stěnami trčely ze země ostré kameny připomínající drápy. Nebylo to poprvé, co hrad viděl – poprvé ho zahlédl už včera, když za soumraku vylezl na skalní výběžek asi míli na západ. Vypadalo to, jako by ho v nepřístupném terénu zbudovala magie, dokonale totiž zapadal mezi skaliska a strže, s nimiž spojil síly.

Dorazil k cíli – konečně. Po dvanácti vyčerpávajících měsících. Byla to dlouhá cesta, silnice nerovné a počasí nevlídné.

Poutník si pro jistotu dřepl, zkontroloval své zbraně a dál se díval. Pátral po jakékoli známce pohybu. Jakékoli.

Na hradbách nebyla ani duše. Sníh se točil v řezavém větru. Po lidech nebyla nikde ani památka. Místo vypadalo opuštěně. Po všem, co četl, to čekal. Život ho ale naučil, že je vždy lepší přesvědčit se. Zůstal nehnutě dřepět.

Neslyšel nic než vítr. Pak – něco. Škrábání? Po jeho levici se dolů ze svahu sesypala hrst kamínků. Napnul se a trochu se zvedl, zůstal ale shrbený. Znenadání ho do pravého ramene trefil šíp a pronikl mu zbrojí.

Trhl sebou, zašklebil se bolestí a dotkl se šípu, pak zvedl hlavu a zadíval se na skalní výběžek před hradem – na útes asi dvacet stop vysoký – který sloužil jako přirozené vnější opevnění. Objevil se na něm muž v tmavě červené tunice, šedém kabátu a ve zbroji. Pyšnil se odznakem kapitána. Hlavu měl vyholenou a obličej mu hyzdila jizva, která se táhla dolů zprava doleva. Rozevřel ústa ve výrazu, který byl napůl šklebem, napůl triumfálním úsměvem, a odhalil obroušené, křivé zuby, hnědé jako náhrobky na zanedbaném hřbitově.

Poutník škubl za násadu šípu. Hrot se zachytil o zbroj, pronikl ale jen kovem, do kůže ho sotva škrábl. Zlomil násadu a odhodil ji stranou. Přitom spatřil, že vedle vyholeného kapitána zaujala pozici víc než stovka podobně oděných mužů vyzbrojených halapartnami a meči. Obličeje jim sice zakrývaly přilby s chrániči nosu, znak s černým orlem na tunikách mu ale prozradil, kdo jsou a co s ním udělají, pokud ho zajmou.

Stárl snad, že se nechal chytit do tak jednoduché pasti? Dával si takový pozor!

A kromě toho ještě nebylo po všem.

Ustoupil dozadu a připravil se. Vojáci se zatím rozběhli dolů ze svahu ke skalní plošině, na které stál, rozestoupili se, obklíčili ho a namířili na něj halapartnami. Vycítil, že se ho navzdory přesile bojí. Znali jeho pověst a dělali dobře, že byli obezřetní.

Zadíval se na halapartny. Měly jak sekyru, tak bodec.

Trhl rukama a z pochev na zápěstích vyskočily dvě tenké, šedé, smrtící čepele. Obrnil se a odrazil první, váhavou ránu – chtěli ho zajmout živého? Pak se do něj pustili ze všech stran a snažili se ho srazit na kolena.

Otočil se a čistě přesekl násady dvou nejbližších halaparten. Hlava jedné vylétla do vzduchu, on schoval čepel a chytil useknutý kus dřív, než mohl spadnout na zem. Popadl halapartnu za zbytek násady a zasekl ji do hrudi jejího předchozího pána.

Vzápětí ho závan vzduchu varoval před dalším útokem. Stačil se jen tak tak sehnout, načež mu další halapartna prosvištěla sotva palec nad zády. Divoce sekl cizí zbraní, pustil ji a levou čepel zabodl hluboko do nohy útočníka před sebou. Muž zavyl a klesl k zemi.

Nato sebral ze země halapartnu, která ho před okamžikem málem připravila o život, zatočil s ní a dalšímu útočníkovi usekl ruce. Vylétly do vzduchu, prsty se zkroutily, jako by žebraly o milost, a gejzír krve za nimi připomínal červenou duhu.

To vojáky na okamžik zarazilo, viděli už ale mnohem horší věci a poutník tak získal jen vteřinu na odpočinek, než se na něj znovu vrhli. Ohnal se halapartnou a zasekl ji do krku muži, který se na něj řítil, aby ho sťal. Poté halapartnu pustil a schoval i druhou čepel, aby si uvolnil ruce a mohl se postavit seržantovi se širokým mečem. Odhodil ho mezi vojáky, napřed mu ale sebral zbraň. Potěžkal ji, svaly na pažích se mu přitom napjaly, sevřel meč oběma rukama, zvedl ho a rozpoltil přilbu halapartníkovi, který ho napadl zezadu v naději, že ho zaskočí.

Byl to dobrý meč a na tuto práci se hodil lépe než lehká šavle, kterou si pořídil cestou, nebo skryté čepele určené pro boj zblízka. Nikdy ho nezklamaly.

Z hradu začali vybíhat další muži. Kolik jich bude potřeba k tomu, aby osamoceného poutníka přemohli? Obklíčili ho, on se ale roztočil, vyskočil do vzduchu, aby je zmátl, a saltem se přenesl přes jednoho protivníka. Dopadl na nohy, kovovým chráničem na levém zápěstí odrazil úder meče, otočil se a vrazil útočníkovi čepel do boku.

Pak ale útok polevil. Proč? Poutník se zastavil a snažil se popadnout dech. Kdysi by se vůbec nezadýchal. Vzhlédl. Pořád byl obklíčený vojáky v šedém kroužkovém brnění.

Mezi nimi ale zahlédl jiného muže.

Pohyboval se nepozorovaně a klidně, byl oděný v bílé, jinak ale úplně stejně jako poutník: na hlavě měl vpředu zašpičatělou kápi připomínající orlí zobák. Poutník v úžasu rozevřel rty. Zdálo se, jako by všechno ztichlo, jako by všichni znehybněli, tedy až na mladíka v bílém. Jeho pohyby byly neuspěchané, klidné a nevzrušené.

Mladík kráčel po bitevním poli, jako by šel polem kukuřice – jako by se ho dění okolo netýkalo ani ho nezajímalo. Měl na opasku stejnou sponu jako poutník? Stejný odznak? Znamení, které se poutníkovi před více než třiceti lety vpálilo do vědomí a do života – stejně jako si kdysi dávno ocejchoval žhavým kovem prsteník?

Poutník mrkl, a když otevřel oči, vidina – pokud se jednalo o vidinu – zmizela a zvuky, pachy a nebezpečí se vrátily, semkly se okolo něj a nepřátelé, jimž, jak věděl, nemohl uniknout a nemohl je ani porazit, se na něj ve vlnách vrhali.

Už se necítil tak sám.

Neměl ale čas o tom přemýšlet. Nepřátelé mu dýchali za krk, a i když byli vyděšení, zároveň i zuřili. Rány padaly a bylo jich příliš, než aby je všechny odrazil. Poutník tvrdě bojoval a zabil pět mužů, deset. Bojoval ale s hydrou o tisíci hlavách. Postavil se mu velký voják a napadl ho čepelí vážící dobrých pětadvacet liber. Poutník zvedl levou paži, aby zastavil ránu chráničem, natočil se a odhodil meč, aby mohl znovu použít skryté čepele. Útočník měl ale štěstí. Chránič úder jen odklonil, nezastavil ho. Meč sklouzl po poutníkově levém zápěstí, zasáhl skrytou čepel a ulomil ji. Ve stejnou chvíli poutník zakopl a vyvrtnul si kotník. Nedokázal udržet rovnováhu a spadl obličejem na kamenitou zemi. A zůstal ležet.

Kruh nepřátel se nad ním srazil, stále se ale od něj držel na vzdálenost halapartny. Vojáci byli pořád napjatí a vyděšení a neodvažovali se slavit vítězství. Na zádech ucítil hroty bodců. Stačil by jediný pohyb a zemřel by.

A na to ještě nebyl připravený.

Ozvalo se křupání na štěrku. Někdo se blížil. Poutník pootočil hlavu a uviděl nad sebou stát kapitána s vyholenou hlavou a ošklivou jizvou na tváři. Muž se sehnul a poutník ucítil jeho dech.

Kapitán odhrnul poutníkovi kápi, aby mu viděl do obličeje. Když si potvrdil své tušení, usmál se.

„Aha, dorazil sám Strážce. Ezio Auditore da Firenze. Čekali jsme vás – jak už jste zajisté pochopil. Musí to pro vás být opravdu šok vidět starou pevnost bratrstva v našich rukách. Muselo k tomu ale dojít. Navzdory všem vašim snahám nám bylo souzeno přežít.“

Narovnal se, otočil se k vojákům, kteří Ezia obklíčili, musely jich být dobré dvě stovky, a vyštěkl: „Odveďte ho do cely ve věži. Napřed ho ale pevně spoutejte.“

Zvedli Ezia na nohy a rychle a nervózně ho svázali.

„Čeká vás krátká procházka a spousta schodů,“ řekl kapitán. „Pak byste se měl raději dát na modlení, protože vás ráno pověsíme.“

Vysoko nad nimi orel dál pátral po kořisti. Nikdo si ho nevšímal. Jeho krásy. Jeho svobody.

2.

Orel se stále vznášel na nebi. Obloha byla bledě modrá, vybělená sluncem, které pomalu klesalo k obzoru. Tmavá silueta dravce kroužila a kroužila, našla si ale cíl. Její stín padl na holá skaliska hluboko pod ní a jejich rozeklané kamení ji cupovalo na kusy.

Ezio sledoval orla úzkým oknem – vlastně jen škvírou v silné kamenné zdi – a jeho oči byly stejně neklidné jako pohyby ptáka. Jako jeho vlastní myšlenky. Byl na cestě tak dlouho a urazil takovou dálku, jen aby všechno skončilo takto?

Zaťal ruce v pěst a hluboce litoval ztráty skrytých čepelí, které mu tak dlouho dobře sloužily.

Tušil ale, kam zbraně poté, co ho sem odvlekli, schovali. Zkroutil rty v ponurém úsměvu. Jak moc jeho staré nepřátele překvapilo, že tak starý lev jako on v sobě má pořád tolik života?

A znal tento hrad. Studoval plány a nákresy tak pečlivě, až se mu vtiskly do paměti.

Přesto teď seděl v cele na vrcholu jedné z nejvyšších věží pevnosti Masyaf, citadely, která kdysi bývala základnou asasínů, dávno ji už ale opustili a nyní byla v rukou templářů. Byl tu sám, neozbrojený, hladový a žíznivý, na sobě měl špinavé, potrhané oblečení a očekával, že každým okamžikem uslyší kroky svých katů. Neměl ale v úmyslu pokorně zemřít. Věděl, co tu templáři chtějí; musel je zastavit.

A ještě ho nezabili.

Upíral oči na orla. Viděl každé jeho pírko, roztažený ocas, který sloužil jako kormidlo, i jeho hnědé, černé a bílé zbarvení, které se podobalo odstínu jeho vlastního vousu. Čistě bílé špičky jeho křídel.

Vzpomínal. V duchu si prošel cestu, která ho zavedla až sem – k tomuhle.

Vzpomínal na jiné věže a jiné hradby. Na ty ve Vianě, odkud svrhl dolů Cesareho Borgiu. To bylo v roce našeho Pána 1507. Kolik let od té doby uplynulo? Čtyři. Klidně to mohla být čtyři staletí, tak vzdálená mu teď událost připadala. Mezitím se objevili další darebáci, kteří se chtěli stát pány světa, objevili se a zase zmizeli. Všichni pátrali po tajemstvích a po moci a pro něj, který nyní skončil v zajetí, boj nikdy neskončil.

Boj. Celý jeho život.

Orel soustředěně kroužil. Ezio ho sledoval s vědomím, že si našel kořist a zaměřil se na ni. Co mohlo tam dole žít? Ve vesnici, která zásobila hrad a nešťastně se krčila v jeho stínu, určitě chovali dobytek a někde poblíž muselo být i nějaké políčko. Možná tam dole mezi šedým kamením, kterého byly plné i okolní kopce, objevil kozu; mladou a nezkušenou, starou a unavenou nebo zraněnou. Orel vlétl do slunce a oslepující světlo na okamžik vymazalo jeho siluetu; potom naposledy opsal těsný kruh, zůstal viset uprostřed širé modré arény a nakonec se bleskurychle vrhl dolů a zmizel z dohledu.

Ezio se odvrátil od okna a rozhlédl se po cele. Postel z tmavého dřeva bez podestýlky, židle a stůl. Na stěně chyběl krucifix a jinak se v cele nacházely už jen plechová miska s netknutou kaší a lžíce. A taky dřevěný džbán s vodou, které se rovněž ani nedotkl. Měl sice hlad a žízeň, obával se ale drog, které by ho mohly v kritický okamžik vyřadit ze hry. Bylo víc než pravděpodobné, že templáři jídlo a pití nadrogovali.

Otočil se v úzké cele, hrubé zdi mu ale neposkytly ani naději, ani útěchu. Nebylo tu nic, co by mu dopomohlo k útěku. Povzdychl si. Několik asasínů o jeho úkolu vědělo a chtělo ho doprovodit, trval ale na tom, že půjde sám. Když od něj nedostanou žádnou zprávu, možná se rozhodnou úkol dokončit. Mohli by ale přijít pozdě.

Otázkou bylo, co už templáři objevili? Jak velkou část tajemství už měli ve svých rukou?

* * *

Jeho cesta, která nečekaně skončila kousek od cíle, začala po návratu do Říma, poté co se rozloučil se svými společníky Leonardem da Vincim a Niccolem Machiavellim, a to o letním slunovratu před čtyřmi lety, v den jeho čtyřicátých osmých narozenin. Niccolò se chystal zpět do Florencie, Leonardo do Milána. Leonardo se zmínil o tom, že asi přijme velmi lákavou nabídku patronátu od následníka francouzského trůnu Františka, který sídlil v Amboise na řece Loiře. To alespoň Eziovi prozradily jeho dopisy.

Ezio se při vzpomínce na přítele usmál. Leonardova mysl vždy překypovala nápady, třebaže trvalo velmi dlouho, než je uskutečnil. Teskně si vzpomněl na zničenou skrytou čepel. Leonardo – jak moc mu chyběl! – byl jediný, komu věřil, že ji opraví. Alespoň že mu Leonardo poslal plány na svůj vynález, kterému říkal padák. Ezio si ho vyrobil doma v Římě a vzal si ho s sebou. Pochyboval, že templáři pochopí, k čemu slouží. Jakmile dostane šanci, využije ho.

Pokud ji dostane.

Obrnil se proti tak temným myšlenkám.

Než pro něj přijdou, aby ho pověsili, nemohl nic dělat, neměl jak utéct. Musel proto vymyslet, co udělá pak. Tušil, že bude muset jako už tolikrát prostě improvizovat. A zatím by si měl odpočinout. Než vyrazil, ujistil se, že je pořád dostatečně zdatný, a samotná cesta ho zocelila. Přesto byl rád – i za těchto okolností – že si po boji může odpočinout.

* * *

Všechno začalo dopisem.

Pod shovívavým dohledem papeže Julia II., který mu pomohl zničit zbytky rodu Borgiů, Ezio obnovil a přetvořil bratrstvo asasínů a ustanovil jeho mocenskou základnu v Římě.

Templáři se už před časem stáhli do pozadí, a Ezio proto nechal velení ve schopných rukou své sestry Claudii; asasíni ale zůstávali bdělí. Dobře věděli, že se templáři potají přeskupí a znovu začnou nenasytně pást po nástrojích, kterými by získali moc nad světem a přebudovali ho podle svých temných zásad.

Prozatím byla nestvůra poražena, ještě ale nezemřela.

Ezio čerpal útěchu a uspokojení ze skutečnosti – o tuto temnou informaci se podělil jen s Machiavellim a s Leonardem – že Jablko, které mu bylo svěřeno do péče a přivodilo tolik úzkosti a smrti, když o ně lidé bojovali, je pohřbené hluboko pod kostelem San Nicola in Carcere, v tajné komoře označené tajemnými symboly bratrstva – které pozná a rozluští jen budoucí asasín. Nejmocnější kousek Ráje byl před ctižádostivými templáři v bezpečí – a Ezio doufal, že zůstane ukrytý navždy.

Po škodách, které bratrstvu způsobili Borgiové, bylo třeba obnovit a uspořádat spoustu věcí a Ezio se toho úkolu bez protestů ujal, třebaže byl mužem činu a upřednostňoval čerstvý vzduch před pročítáním papírů v zaprášených archivech. Ta práce se hodila spíše pro Giulia, sekretáře jeho zesnulého otce, nebo pro knihomola Machiavelliho; ale toho zaměstnávalo velení florentské milici a Giulio byl už dávno mrtvý.

Přesto, pomyslel si Ezio, kdyby se do nesmírně nudné práce nepustil, možná by ten dopis nikdy nenašel. Kdyby ho objevil někdo jiný, možná by ani nepochopil jeho důležitost.

Dopis objevil v kožené brašně, která se už rozpadala stářím. Eziův otec Giovanni ho napsal svému bratru Mariovi, muži, který naučil Ezia válečnému umění a před dlouhými třiceti lety ho přivedl do bratrstva. Mario. Ezio sebou při vzpomínce na něj škubl. Mario zemřel krutou a zbabělou rukou Cesareho Borgii po bitvě u Monteriggione.

Mario byl dávno pomstěn, dopis, který Ezio našel, ale otevřel novou kapitolu a mohl vést k novému úkolu. Objevil ho v roce 1509, ve svých padesáti letech; věděl, že v takovém věku ho už moc nových úkolů nečeká. A navíc mu dopis dal novou naději na to, že templáře přece jen jednou provždy zastaví.

Palazzo Auditore

Firenze

iv febbraio MCDLVIII

Drahý bratře,

naši nepřátelé sílí. V Římě se jejich velení ujal muž, který možná představuje tu největší moc, s jakou se kdy budeme muset vypořádat. Z toho důvodu ti svěřuji následující informaci a žádám tě, abys ji uchoval v naprosté tajnosti. Pokud mě dostihne osud, postarej se, aby nepadla do rukou našich nepřátel, obětuj třeba vlastní život, když to bude nutné.

Jak dobře víš, stojí v Sýrii hrad nazvaný Masyaf, který kdysi býval sídlem našeho bratrstva. Před více než dvěma staletími ukryl náš Strážce, Altair Ibn-La’Ahád, největší z našeho řádu, hluboko pod pevností knihovnu.

Zbytek si zatím nechám pro sebe. Utajení si žádá, abych ti vše ostatní svěřil osobně a nikam to nezapsal.

Na tuto výpravu bych se nesmírně rád vydal sám, už na to ale není čas. Nepřátelé na nás dotírají a my se musíme soustředit jen na boj.

Tvůj bratr

Giovanni Auditore

K dopisu byl přiložený list papíru – pozoruhodný útržek sepsaný otcovým písmem, text ale zjevně nepocházel od něj. Jednalo se o překlad mnohem staršího dokumentu, který byl k dopisu rovněž přiložen. Byl napsán na pergamenu, který se velmi podobal stránkám z originálního kodexu, objeveného Eziem a jeho společníky skoro před třiceti lety:

Strávil jsem s artefaktem celé dny. Anebo snad týdny? Měsíce? Občas za mnou přišli ostatní s jídlem nebo aby mě trochu rozptýlili; a přestože hluboko v srdci vím, že bych si měl od těchto temných studií držet odstup, je pro mě čím dál těžší věnovat se běžným povinnostem. Malik mě podporuje, do hlasu se mu ale vrátilo staré ostří. Má práce však musí pokračovat. Jablko musí být pochopeno. Jeho funkce jsou jednoduché. Vlastně primitivní: Dominance. Kontrola. Ale celý proces… metody a prostředky, které využívá… TY jsou fascinující. Představuje zhmotněné pokušení. Těm, kdo se vystaví jeho záři, nabídne splnění všech přání. Na oplátku žádá jen jedno: úplnou a totální poslušnost. A kdo by dokázal odolat? Vzpomínám si na vlastní okamžik slabosti, když jsem se postavil Al Mualímovi, Strážci, a jeho slova otřásla mojí sebejistotou. Z muže, který mi byl skoro otcem, se vyklubal největší nepřítel. Stačilo zapochybovat, a vplížil se mi do mysli. Osvobodil jsem se od jeho kontroly. Teď mě ale napadá, jestli se mi to skutečně povedlo. Protože tady sedím a ze všech sil se snažím pochopit to, co jsem zamýšlel zničit. Cítím, že nejde jen o zbraň, o nástroj, který může manipulovat myslemi lidí. Anebo ne? Možná prostě dělá to, k čemu bylo stvořeno: ukazuje mi, po čem nejvíce toužím. Vědění… Mám ho na dohled, a přesto zůstává mimo dosah. Vábí. Slibuje. Svádí…

Tady text končil, zbytek se totiž ztratil, a samotný pergamen byl tak zkřehlý stářím, že se jeho okraje na dotyk drolily.

Ezio z toho pochopil jen málo, některé části ale byly tak povědomé, že ho z nich štípala kůže dokonce i na hlavě. A štípala ho i nyní, když seděl v cele v masyafské věži a sledoval západ slunce, možná svůj poslední.

Představil si rukopis. Právě on ho víc než cokoli jiného přiměl vyrazit na východ, do Masyafu.

Rychle padala tma. Nebe se zbarvilo do kobaltově modré a posely ho hvězdy.

Eziovy myšlenky se bezdůvodně vrátily k mladíkovi v bílém. K muži, kterého, jak se zdálo, spatřil během přestávky v boji. Tajemně se objevil a zase zmizel jako vidina, přesto byl nějak skutečný a komunikoval s ním.

3.

Přípravy na cestu zabraly Eziovi zbytek roku a protáhly se do dalšího. Odjel na sever do Florencie, aby se poradil s Machiavellim, neprozradil mu ale všechno, co věděl. V Ostii navštívil Bartolomea d’Alviana, který po spoustě dobrého jídla a vína hodně přibral, pořád byl ale stejně divoký jako dřív, i když teď měl rodinu. S Pantasileou si pořídili tři syny a před měsícem i dceru. Co to říkal?

„Je na čase, abys vyrazil, Ezio! Nikdo z nás nemládne.“

Ezio se usmál. Barto měl víc štěstí, než tušil.

Ezio litoval, že nestihl zajet do Milána, udržoval ale své zbraně v dobrém stavu – čepele, pistoli i chránič – a v žádném případě neměl dost času na to, aby Leonard mohl najít způsob, jak je ještě vylepšit. A kromě toho mu přítel, poté co je před rokem naposledy celé předělal, přiznal, že teď už se na nich nic vylepšit nedá.

To se ukáže, až je vyzkouší.

A Machiavelli pro něj měl nečekané zprávy. Ezio navštěvoval Florencii jen se smutkem v srdci, byla totiž plná vzpomínek na jeho ztracenou rodinu a zničené dědictví. A na ztracenou lásku – na první a možná jedinou lásku jeho života – Cristinu Calfucci. Dvanáct let – opravdu už to bylo tak dlouho, co ji zabili Savonarolovi fanatici? A teď další smrt. Machiavelli se zdráhal mu o ní povědět. Nevěrná Caterina Sforza, která pošpinila Eziův život stejně, jako mu Cristina požehnala, právě zemřela jako sešlá, šestačtyřicetiletá, zapomenutá a chudá žena, která už dávno vyčerpala svoji vitalitu a sebejistotu.

Jak čas ubíhal, začínal si Ezio myslet, že bude nejlepší, když zůstane sám.

Neměl ale čas truchlit nebo o celé věci dlouze dumat. Měsíce ubíhaly, přišly Vánoce a on měl ještě pořád tolik práce.

Na začátku nového roku, o svátku svatého Hilaria, byl konečně připravený vyrazit a stanovil den svého odjezdu z Říma, kdy v doprovodu družiny pod velením Bartolomea vyrazí do Neapole a pak dál na jih do přístavu Bari.

Tam se nalodí na loď.

4.

„Ať tě provází Bůh, bratře,“ řekla mu Claudia jeho posledního rána v Římě. Vstali před úsvitem, protože Ezio se chtěl vydat s prvním světlem na cestu.

„Musíš se tu během mé nepřítomnosti o všechno postarat.“

„Pochybuješ o mně?“

„Už ne. Pořád jsi mi ještě neodpustila?“

Claudia se usmála. „V Africe žije velké zvíře, kterému se říká slon. Ten prý nezapomíná. Se ženami je to stejné. Ale žádný strach, Ezio. Do tvého návratu se tu o všechno postarám.“

„Anebo dokud nezvolíte nového Strážce.“

Na to Claudia neodpověděla, zatvářila se ale ustaraně. Řekla: „Ten úkol. Proč jdeš sám? Proč jsi nám o něm řekl tak málo?“

„‚Nejrychleji cestuje, kdo cestuje sám,‘“ citoval Ezio. „A co se týká podrobností, nechal jsem ti tu otcovy dokumenty. Jestli se nevrátím, otevři je. A pověděl jsem ti všechno, co potřebuješ vědět o Masyafu.“

„Giovanni byl i můj otec.“

„Ale odpovědnost svěřil mně.“

„Ujal ses jí, bratře.“

„Jsem Strážce,“ řekl prostě. „Je to moje odpovědnost.“

Podívala se na něj. „No, pak na sebe dávej pozor. A piš.“

„Budu. Až do Bari si o mě každopádně nemusíš dělat starosti. Doprovodí mě Barto.“

Pořád vypadala ustaraně. Ezia dojalo, že silná žena, která se z jeho sestry stala, pro něj měla v srdci stále místo. Po souši projede jižní Itálií, kterou ovládala aragonská koruna. A král Ferdinand nezapomněl, že Eziovi něco dluží.

„Jestli mi jde jen o boj,“ řekl, jako by jí četl myšlenky, „toho se do vyplutí určitě nedočkám. A popluji na sever, takže se nebudu muset obávat berberských korzárů. Za Korfu se pak budeme držet u řeckého pobřeží.“

„Větší starosti mi dělá to, abys dokončil úkol. O tebe se nebojím…“

„Opravdu? Tak to ti pěkně děkuji.“

Zakřenila se. „Víš, jak to myslím. Z toho, co jsi mi řekl – a svatá Veronika je mi svědkem, že toho moc nebylo – jsem pochopila, že je pro nás důležité, aby celá věc dopadla dobře.“

„Proto chci vyrazit teď. Než se templáři vzpamatují.“

„Chceš se ujmout iniciativy?“

„Něco takového.“

Vzala jeho obličej do dlaní. Naposledy se na ni zadíval. Ve čtyřiceti devíti letech byla pořád nesmírně krásná, vlasy měla stále tmavé a ohnivou náturu nezkrocenou. Někdy litoval, že si po smrti manžela nenašla jiného muže, byla ale oddaná svým dětem a práci a nijak se netajila tím, že miluje život v Římě, který se za vlády papeže Julia opět stal kosmopolitním městem podporujícím vzdělání a uměleckým i náboženským centrem.

Objali se, Ezio se vyhoupl do sedla a zařadil se do čela malého průvodu – tvořilo ho patnáct ozbrojených jezdců pod velením Barta v sedle statného koně, který už hrabal kopytem, jak se nemohl dočkat, až vyrazí, a vůz se zásobami. Sám Ezio si zabalil věci do dvou černých kožených sedlových brašen, víc nepotřeboval. „Cestou si seženu všechno, co budu chtít,“ řekl Claudie.

„V tom jsi dobrý,“ odpověděla a křivě se usmála.

Ezio se usadil v sedle, zvedl ruku, obrátil koně a s Bartem po boku vyrazil podél východního břehu řeky pryč ze základny asasínů na Tiberském ostrově, směrem k městským branám a dlouhé pouti na jih.

* * *

Cesta do Bari trvala patnáct dnů. Tam se Ezio se starým přítelem rychle rozloučil, aby stihl první odliv. Nasedl na velkou dhau s trojúhelníkovými plachtami jménem Anán, která patřila k turecké flotile, jíž velel Piri Reis a jeho rod. Jakmile se zabydlel v kajutě na zádi nákladní plachetnice, na které byl jediným pasažérem, znovu si pro jistotu zkontroloval svoji životně důležitou výstroj. Vzal si s sebou dvě skryté čepele, jednu na každé zápěstí, chránič levého předloktí, kterým se daly odrážet údery meče, a pistoli, kterou mu vyrobil Leonardo spolu s dalšími zbraněmi podle plánů nalezených na stránkách kodexu asasínů.

Ezio cestoval nalehko, očekával totiž, že pokud k Masyafu vůbec dorazí, najde ho opuštěný. Současně si ale přiznal, že ho zneklidňuje, jak málo informací se asasínským špehům daří v poslední době získávat o pohybu templářů v těchto zdánlivě mírových časech.

Co se týkalo druhé části jeho cesty, která ho zavede na Korfu, nedělal si velké starosti. Piri Reis byl mezi Osmany slavný kapitán a kdysi býval sám pirát, takže jeho muži věděli, jak si s piráty poradit, kdyby je Piriho jméno nezastavilo. Ezio přemýšlel, jestli se s tím velkým mužem někdy setká. Pokud ano, pak doufal, že už Piri, který neproslul zrovna příjemnou povahou, zapomněl na to, jak mu bratrstvo ukradlo vzácné mapy.

Osmani nyní vládli jak Řecku, tak většině východní Evropy – jejich území se skoro dotýkala těch benátských na západě. Ne všichni byli s touto situací nebo s přítomností Turků v Evropě smíření; Benátky ale po dlouhém jednání s muslimskými sousedy i nadále obchodovaly a la Serenissima si držela kontrolu nad Korfu, Krétou a Kyprem. Ezio si neuměl představit, že by tento stav vydržel – Osmani už provedli několik nepřátelských výpadů proti Kypru – zatím ale panoval mír a sultána Bajezida příliš zaměstnávaly rodinné spory, než aby dělal problémy na západě.

Loď se širokým trupem a velkou bílou plachtou se zařezávala do vody spíše jako meč než jako nůž, nezpomalil je ale ani silný protivítr a plavba přes ústí Jaderského moře netrvala déle než pět dnů.

Po uvítání od místodržícího Korfu, tlustého Itala jménem Franco, který si ale nechával říkat Spiridon po místním svatém a který se už dávno vzdal politikaření a raději se věnoval snění, si Ezio šel promluvit s kapitánem lodě. Zůstali spolu stát na balkóně v přední části guvernérovy vily, odkud měli krásný výhled na palmy a přístav, nad nímž se klenulo nebe z modrého sametu. Po dalším váčku benátských soldi se dohodli na tom, že loď vezme Ezia až do Atén.

„Stejně tam míříme,“ vysvětlil kapitán. „Budeme se držet co nejblíže pobřeží. Plul jsem tou trasou už dvacetkrát a nenarazil jsem na žádný problém, žádné nebezpečí. A v Aténách snadno najdete loď, která vás vezme na Krétu, nebo dokonce na Kypr. Až dorazíme, představím vám svého švagra Ma’muna. Je loďař. Postará se o vás.“

„To bych ocenil,“ řekl Ezio. Doufal, že kapitánova sebejistota je oprávněná. Anán vezl do Atén důležitý náklad koření a Ezio si z dob, kdy jeho otec patřil k největším bankéřům ve Florencii, pamatoval, že by se tak z plachetnice mohl stát lákavý cíl pro piráty, a to bez ohledu na strach, který Piri Reis budil. A při boji na lodi bylo potřeba pohybovat se tak rychle a lehce, jak jen to šlo.

* * *

Následující ráno si ve městě koupil dobře kalený šamšír a uhádal zbrojíře na 100 soldi.

„Jen pro jistotu,“ řekl si Ezio.

Dalšího dne za úsvitu jim příliv umožnil vydat se na cestu a plachty napnul ostrý severní vítr. Zamířili na jih a od pobřeží, které měli po levoboku, se drželi ve vzdálenosti asi jedné míle. Slunce jiskřilo na ocelově modrých vlnách a teplý vítr jim cuchal vlasy. Jen Ezio se nedokázal uvolnit.

Byli právě jižně od Zakynthosu, když se to stalo. Vypluli dál na moře, aby plně využili větru, a voda potemněla a zpěnila se. Slunce klesalo k obzoru a směrem na západ se nedalo hledět bez mžourání. Námořníci hodili do vody na pravoboku kus dřeva, aby změřili rychlost, a Ezio je sledoval.

Později nedokázal říct, co ho varovalo. Možná zahlédl mořského ptáka, který letěl podél lodě. Ukázalo se ale, že nešlo o ptáka. Byla to plachta. Dvě plachty. Ze slunce vypluly dvě námořní galéry a zaskočily je. Ještě než kapitán stačil povolat posádku do zbraně a na místa, korzáři byli u nich. Piráti Anán zahákovali a vzápětí byli na jeho palubě. Ezio si pospíšil na záď, aby se ozbrojil. Naštěstí měl u boku šamšír, který tak zároveň vyzkoušel a prosekal se jím pěti berberskými námořníky ke své kajutě.

Celý udýchaný si rychle připnul chránič a pistoli. Teď už věřil šamšíru natolik, že skryté čepele nechal schované v kajutě. Hádal, že chránič předloktí a pistoli využije lépe.

Vrhl se do boje – okolo řinčely zbraně a ve vzduchu byla cítit krev. Na přídi vypukl požár a hrozilo, že ho vítr, který se zrovna v tu chvíli otočil, rozfouká po celé lodi. Přikázal dvěma osmanským námořníkům, aby sebrali vědra a zamířili do lodní zásobárny vody. Vtom se na Ezia z lanoví vrhl pirát. Jeden z námořníků na něj varovně křikl. Ezio se bleskurychle otočil, napnul svaly na pravém zápěstí a do ruky mu vyskočila pistole. Rychle a bez míření vystřelil, ucouvl a padající tělo se tak zřítilo na palubu.

„Rychle naberte vodu a uhaste požár,“ zakřičel. „Pokud se rozšíří, ztratíme loď.“

Sekl po třech nebo čtyřech Berberech, kteří se na něj vyřítili, protože pochopili, že pokud chtějí uspět, musí právě jeho neutralizovat. Potom se pustil do křížku se samotným korzárským kapitánem, statným rváčem s anglickou šavlí v každé ruce – nepochybně je v minulosti sebral některé ze svých nešťastných obětí.

„Vzdej se, benátský pse!“ vrčel muž.

„Tvá první chyba,“ odvětil Ezio. „Nikdy neříkej Florenťanovi, že je Benátčan.“

Namísto odpovědi sekl kapitán Eziovi zleva po hlavě, ten ale na něj byl připravený, zvedl levou paži a nechal šavli neškodně sklouznout po chrániči. Kapitán to nečekal a zavrávoral. Ezio mu podkopl nohy a po hlavě ho shodil do nádrže s vodou v nákladovém prostoru.

„Pomoc, effendi! Neumím plavat!“ chroptěl kapitán, když se objevil na hladině.

„Pak by ses to měl rychle naučit,“ opáčil Ezio a otočil se, aby se postavil dalším dvěma pirátům, kteří už byli skoro u něj. Koutkem oka si přitom všiml, že dvěma námořníkům se podařilo spustit vědra na provazech do nádrže a že se k nim přidala další hrstka podobně vyzbrojených mužů, a společně tak dostali požár pod kontrolu.

Nejprudší boje se ale přesunuly na záď, kde Osmany potkávaly největší ztráty. Ezio pochopil, že Berbeři nemají zájem o to, aby Anán shořel, přišli by totiž o kořist; nechávali proto Eziovy námořníky hasit požár a sami se zatím soustředili na obsazení lodě.

Jeho mysl horečnatě pracovala. Čelili obrovské přesile, a třebaže posádku Anánu tvořili houževnatí muži, nebyli to cvičení bojovníci. Obrátil se k hromadě nezapálených pochodní schovaných pod poklopem na přídi. Jednu sebral, vrazil ji do pohasínajících plamenů, a jakmile vzplála, vší silou ji hodil na vzdálenější z berberských lodí, které pluly podél jejich plachetnice. Pak sebral další, zapálil ji a opět hodil. Než si Berbeři na palubě Anánu uvědomili, co dělá, jejich lodě už byly v jednom ohni.

Riskoval, ale vyplatilo se mu to. Piráti se přestali snažit získat kontrolu nad kořistí, a když si uvědomili, že jejich kapitán není nikde vidět, zpanikařili a stáhli se k zábradlí. Osmani se rázem vzmužili, přešli do protiútoku a tloukli do protivníků holemi, meči, sekyrami, kolíky, prostě vším, co jim přišlo pod ruku.

Během patnácti minut zatlačili Berbery zpátky na jejich lodě, odsekali provazy, kterými byli zahákovaní, bidly hořící galéry odstrčili a vypluli. Osmanský kapitán vyštěkl několik rozkazů a brzy Anán vyčistili. Jakmile znovu nastolili pořádek, pustila se posádka do drhnutí paluby od krve. Těla snášeli na hromadu, protože jim víra bránila svrhnout je přes palubu. Ezio jen doufal, že zbytek cesty nebude trvat dlouho.

Promočeného berberského kapitána vytáhli z nádrže. Zbídačeně stál na palubě a kapala z něj voda.

„Raději byste měli tu vodu dezinfikovat,“ poradil Ezio kapitánovi Anánu, zatímco velitele pirátů odváděli v okovech.

„Pitné vody máme dost v sudech – vystačí nám až do Atén,“ odpověděl kapitán. Pak si od opasku odvázal malý kožený měšec. „Tohle je pro vás,“ řekl.

„Co je to?“

„Vracím vám peníze za cestu,“ řekl kapitán. „To je to nejmenší, co můžu udělat. Až dorazíme do Atén, postarám se, aby se všichni dozvěděli, co jste pro nás udělal. A ujišťuji vás, že o vás bude po zbytek cesty postaráno.“

„Neměli jsme polevit v ostražitosti,“ řekl Ezio.

Kapitán na něj pohlédl. „Máte pravdu. Možná by v ní člověk neměl polevit nikdy.“

„Bohužel,“ odvětil Ezio smutně.

5.

Atény pod nadvládou Turků prosperovaly, když ale procházel ulicemi a navštěvoval monumenty a chrámy řeckého zlatého věku, které nyní znovu objevovala a obdivovala i jeho země, a na vlastní oči viděl sochy a budovy, které inspirovaly jeho přátele Michelangela a Bramanteho v Římě, Ezio docela chápal hrdý odpor, který nezpochybnitelně zářil v očích některých místních mužů a žen. Ujal se ho ale Ma’mun, švagr osmanského kapitána, a jeho rodina, zasypali ho dárky a vybízeli ho, aby zůstal.

Nakonec zůstal déle, než zamýšlel, protože v Egejském moři na sever od Serifu se rozpoutaly nezvykle silné bouře, které na víc než měsíc uzavřely přístav v Pireu. Podobné bouře v tuto roční dobu ještě nikdo nezažil. Pouliční hadači nevyhnutelně začali mumlat o konci světa, což bylo v polovině tisíciletí oblíbené téma. Ezia ale podobné řeči nezajímaly. Zdržení ho zlobilo, a tak znovu a znovu chmurně procházel mapy a poznámky, které si vzal s sebou, a marně se snažil zjistit něco o pohybu templářů v okolí města a na jihu a východě Řecka.

Na jedné oslavě na jeho počest se seznámil s dalmatskou princeznou a prožil s ní krátký románek, o nic víc ale nešlo, jeho srdce zůstávalo stále stejně uzavřené. Řekl si, že přestal hledat lásku. Domov, skutečný domov, a rodina – pro tyto věci nebylo v životě asasínského Strážce místo. V textech, kterým rozuměl jen matně, zjistil něco o životě svého dávného předchůdce v bratrstvu, Altaira Ibn-La’Aháda. Za to, že si pořídil rodinu, draze zaplatil. A přestože Eziův otec v tomto ohledu uspěl, i on nakonec zaplatil hořkou cenu.

Nakonec se ale větry i rozbouřené moře zklidnily a nadešlo krásné jarní počasí – netrpělivému Eziovi se ale zdálo, že ne dost brzy. Ma’mun mu zařídil cestu na Krétu a stejná loď ho pak měla vzít ještě dál – až na Kypr. Tentokrát se jednalo o válečnou loď, o čtyřstěžňovou kogge jménem Qutaybah, která měla jednu ze spodních palub obsazenou deseti děly na každé straně a další zbraně pak na přídi a na zádi. Kromě trojcípých plachet nesla i čtvercové evropského stylu; a na palubě pod děly byla k dispozici i vesla, třicet na každé straně.

K jednomu byl přikovaný berberský kapitán, se kterým Ezio bojoval na Anánu.

„Na této lodi se nebudete muset bránit, effendi,“ řekl Ma’mun Eziovi.

„Obdivuhodné. Je zčásti evropského typu.“

„Náš sultán Bajezid obdivuje krásné a užitečné věci ve vaší kultuře,“ odpověděl Ma’mun. „Můžeme se toho od sebe navzájem hodně naučit, když se o to pokusíme.“

Ezio kývl.

„Qutaybah veze našeho aténského velvyslance na schůzku do Nikósie a za dvacet dnů zakotví v Larnace. Kapitán bude stavět jen v Heraklionu, aby nabral vodu a zásoby.“ Odmlčel se. „Něco pro vás mám…“

Seděli v Ma’munově pracovně v přístavu a popíjeli shrabat. Turek se otočil k obrovské, železem pobité truhlici u stěny a vytáhl z ní mapu. „Je vzácná jako všechny mapy, ale tato je zvláštním darem ode mě pro vás. Je to mapa Kypru a namaloval ji sám Piri Reis. Budete tam mít dost času.“ Když Ezio začal zdvořile protestovat, zvedl Ma’mun ruce. Čím dál na východ člověk cestoval, tím méně lidi očividně zajímal čas. „Já vím! Vím, že pospícháte do Sýrie, ale kogge vás vezme jenom na Kypr a v Larnace vám budeme muset sehnat další loď. Žádný strach. Zachránil jste Anán. Za to se vám odvděčíme. Nikdo vás nedostane na místo určení rychleji než my.“

Ezio mapu roztáhl a prostudoval ji. Byla krásná a podrobná. Napadlo ho, že když už bude na ostrově trávit čas, mohl by se tam porozhlédnout po dalších stopách. Z náznaků v otcových archivech totiž věděl, že Kypr nebyl pro asasíny nezajímavý, hlavně kvůli jejich věčnému boji s templáři.

Dobře svůj čas na Kypru využije, doufal ale, že se tam dlouho nezdrží, protože ostrov ovládali templáři, jakkoli to tak nevypadalo.

Měla to být ale delší cesta, než kdokoli předpokládal. Sotva vypluli po třídenní zastávce z Heraklionu, znovu se strhl silný vichr. Tentokrát fičel od jihu, ze severní Afriky, a navzdory dlouhé cestě, kterou urazili, byl pořád teplý. Qutaybah s ním statečně bojovala, ale postupně ji zahnal zpátky na sever a jí nezbylo než bojovat o každou píď mezi Dodekanskými ostrovy. Trvalo týden, než se bouře zklidnily, připravily ale o život pět námořníků a nespočet galejníků, kteří se utopili u vesel. Loď nakonec zakotvila v Chiosu kvůli opravám. Ezio si usušil věci a zbavil výzbroj rzi. Kov zbraní nevykázal za celé roky, co je měl, jedinou známku koroze. Byla to jedna z mnoha tajemných vlastností, které se mu Leonardo marně snažil vysvětlit.

Uběhly celé tři měsíce, než se Qutaybah konečně dobelhala do Larnaky. Velvyslanec, který během plavby zhubl kvůli mořské nemoci a zvracení o dvacet liber a dávno propásl svoji schůzku, si ihned zařídil cestu zpátky do Atén, a to co nejpřímější cestou a co nejvíce po souši.

Ezio neztrácel čas a ihned v Larnace vyhledal Bekira, agenta, kterého mu Ma’mun doporučil. Bekir ho uvítal, a dokonce s ním jednal uctivě. Ezio Auditore da Firenze. Slavný zachránce lodí! Tak se o něm v Larnace mluvilo. Jméno effendi Auditoreho znali úplně všichni. Ach – cesta do Tortosy, pevninského přístavu v Sýrii, který ležel nejblíže Masyafu. Ano, ano, jistě. Ihned všechno zařídí – ještě dnes! Kdyby effendi mohl být trpělivý, než se potřebné soukolí dá do pohybu… k dispozici mu bude nejlepší ubytování…

Pokoje, které Eziovi zařídil, byly vskutku přepychové – jednalo se o velký, světlý byt v sídle na nízkém kopci nad městem, odkud byl krásný výhled jak na ně, tak na křišťálové moře za ním. Jak ale čas plynul, začal Ezio ztrácet trpělivost.

„Jde o Benátčany,“ vysvětlil Bekir. „Osmany tu sice tolerují, ale jen civilisty. Vojenské síly se k nám bohužel stavějí ostražitě. Mám pocit,“ ztišil hlas, „že nebýt pověsti našeho sultána Bajezida, jehož autorita je rozsáhlá a moc velká, netolerovali by nás tady vůbec.“ Rozzářil se. „Možná byste si mohl pomoct sám, effendi.“

„Jak?“

„No, jako Benátčan…“

Ezio se kousl do rtu.

Nedokázal ale jen tak marnit čas. Zatímco čekal, studoval mapu Piri Reise a něco, nějaká zasunutá vzpomínka, ho přimělo najmout si koně a rozjet se dolů po pobřeží do Limassolu.

Tam probádal opuštěný hrad Guye z Lusignanu, pahorek a vnější opevnění, postavené během křižáckých tažení. Nyní byly zanedbané jako kdysi užitečný nástroj, který majitel zapomněl vyhodit. Procházel prázdnými chodbami, kde silně táhlo, prohlížel si luční kvítí na nádvoří a komuli, která obrůstala drolící se hradby, a vzpomínky – aspoň se mu zdálo, že se jedná o vzpomínky – ho nutily prohledat hrad pečlivěji, sejít hlouběji, do sklepení pod ním.

Tady v temném šeru našel zničené, prázdné zbytky obrovského archivu. Jeho osamělé kroky se rozléhaly tmavým labyrintem hnijících, prázdných polic. Jedinými obyvateli tu nyní byly pobíhající krysy, které ho podezřívavě sledovaly z temných koutů, prchaly před ním a úkosem po něm vrhaly zlé pohledy. A ty mu nic říct nemohly. Co nejpečlivěji sklepení prohledal, nenašel ale jedinou stopu po tom, co tu dříve bývalo.

Sklíčeně se vrátil zpět na slunce. Zdejší knihovna mu připomněla tu, kterou hledal. Něco ho hnalo, nedokázal ale říct co. Tvrdohlavě zůstal na hradě celé dva dny. Měšťané po tmavém, prošedivělém cizinci, který se toulal ruinou, divně pokukovali.

Potom si Ezio vzpomněl. Před třemi staletími patřil Kypr templářům.

6.

Benátští úředníci – nebo někdo za nimi – očividně bránili jeho další cestě. To mu bylo jasné, jakmile se na ně obrátil. Florenťané a Benátčané možná byli rivalové a pohlíželi jeden na druhého svrchu, žili ale ve stejné zemi a hovořili stejným jazykem.

U místodržícího mu to však nijak nepomohlo. Domenico Garofoli připomínal tužku – byl vysoký, hubený a šedý. Černé šaty z nejdražšího damašku na něm visely jako hadry na strašákovi, přestože byly dokonale ušité. Těžké zlaté prsteny posázené rubíny a perlami mu chrastily na kostnatých prstech. Rty měl tak tenké, že skoro nebyly vidět, a když ústa zavřel, nedalo se poznat, kde se na jeho tváři nacházejí.

Samozřejmě byl nesmírně zdvořilý – Eziův čin velmi zlepšil vztahy Osmanů a Benátčanů v oblasti – ale nebyl ochotný cokoli udělat. Situace na východě – za městečky, která se mačkala na pobřeží Středozemního moře jako prsty visící na kraji skály nad propastí – byla velmi nebezpečná. Osmani obsadili Sýrii a Evropané se obávali jejich ctižádosti, která se obracela na západ. Jakákoli cesta neposvěcená oficiální diplomacií mohla vyvolat mezinárodní incident obrovských rozměrů. Taková aspoň byla Garofoliova výmluva.

Nebylo pravděpodobné, že by tu Ezio našel spojence mezi krajany.

Ezio poslouchal a poslouchal a seděl s rukama zdvořile na kolenou, zatímco guvernér huhlal vyschlým hlasem. Nakonec se rozhodl vzít záležitosti do svých rukou.

Ještě ten večer se vydal na průzkum přístavu. Kotvila tu spousta lodí, dhau z Arábie a severní Afriky tu narážely do benátských bárek, galér a karavel. Slibně vypadala holandská flauta, na kterou námořníci pod dohledem ozbrojených stráží nakládali velké balíky hedvábí. Jakmile ale Ezio prohlédl náklad, poznal, že flauta popluje zpátky domů, a on potřeboval na východ.

Šel dál, plížil se stíny a stále byl mrštný a ladný jako kočka. Jeho pátrání ale nic nepřineslo.

Průzkumu věnoval několik dní a nocí. Vždy si s sebou bral všechny nezbytné věci pro případ, že by se mu poštěstilo a mohl se hned nalodit. Každá výprava ale končila stejně. Sláva Eziovi nepomáhala, snažil se proto zatajit svoji identitu. A když se mu poštěstilo, zjistil, že nikdo nemíří přesně tam, kam potřeboval, a pokud ano, z nějakého důvodu ho vždy odmítli vzít s sebou, a to bez ohledu na to, jak velký úplatek nabídl. Napadlo ho, že by se mohl vrátit zpátky k Bekirovi, nakonec to ale neudělal. Bekir už tak věděl o jeho plánech příliš mnoho.

Pátou noc se opět vydal do přístavu. Kotvilo tu méně lodí a kromě nočních hlídek tu nikdo nebyl. Stráže procházely přístavem jen vzácně, na dlouhých tyčích se jim houpaly lucerny a meče i obušky měly vždy připravené. Ezio zamířil k nejvzdálenějším molům, kde byla uvázaná menší plavidla. K pevnině to nebylo daleko. Kdyby si… obstaral… nějakou loď, možná by zvládl urazit oněch sedmdesát pět mil sám.

Opatrně vstoupil na dřevěné molo, jehož černá prkna se leskla mořskou vodou a u kterého kotvilo pět malých plachetnic o jednom stěžni, podle pachu to byly rybářské bárky, všechny ale byly pevné a dvě měly na palubě potřebnou výbavu, jak si Ezio všiml.

Najednou se mu naježily vlasy na zátylku.

Příliš pozdě. Než se Ezio stačil otočit, někdo na něj skočil a povalil ho obličejem na zem. Ezio cítil, že jde o velkého muže. Opravdu velkého. Držel asasína na zemi pouze vlastní vahou; bylo to jako snažit se shodit ze sebe obrovskou svalnatou peřinu. Ezio si vyprostil pravou ruku, aby mohl použít skrytou čepel, ale muž ji ihned sevřel v železném stisku. Koutkem oka si všiml, že ruka, která ho drží, je opatřená železem, ze kterého visela dvě ulomená oka řetězu.

Ezio sebral sílu, prudce a nečekaně se zkroutil doleva a vrazil útočníkovi loket do míst, která byla, jak doufal, měkká. Měl štěstí. Muž, který ho svíral, zachroptěl bolestí a uvolnil sevření. Stačilo to. Ezio škubl ramenem a útočníka ze sebe shodil. Potom se bleskurychle zvedl na koleno, levou rukou chytil muže za krk a pravou se připravil udeřit.

Eziův triumf ale trval jen krátce. Muž srazil jeho pravou ruku stranou a železem na levé ruce, ze kterého rovněž visel kus utrženého řetězu, udeřil Ezia do zápěstí. Zasáhl postroj skryté čepele, přesto to byla bolestivá rána. Eziovo levé zápěstí se opět ocitlo jakoby ve svěráku a stisk ho pomalu, zato nevyhnutelně nutil povolit ruku na mužově hrdle.

Váleli se po zemi, snažili se jeden druhého dostat a bušili do sebe, útočník byl ale navzdory své mohutnosti i rychlý a Eziova čepel tak nikdy nezasáhla cíl. Nakonec od sebe odstoupili, chroptěli, sípali a hleděli jeden na druhého. Muž byl neozbrojený, ale železné okovy mohly napáchat spoustu škod, kdyby je použil jako zbraně.

Znenadání se kousek od nich zablýsklo světlo lucerny a ozval se křik.

„Hlídka!“ varoval muž. „Dolů!“

Ezio instinktivně poslechl, společně seskočili do nedaleké plachetnice a skrčili se na dně. Ezio horečnatě přemýšlel. V záblesku světla spatřil mužovu tvář a poznal ji. Co tady dělal?

Teď ale neměl čas lámat si s tím hlavu. Kroky hlídky se rychle blížily k molu.

„Viděli nás, Alláh ať je oslepí,“ řekl muž. „Bude lepší, když se o ně postaráme. Připravený?“

Užaslý Ezio jen kývl.

„Až se postaráme o ně, zbavím se tebe,“ dodal muž.

„Na to bych nesázel.“

Na další řeči nebyl čas, protože pět strážců už bylo u nich. Naštěstí zaváhali, než seskočili dolů do tmavé lodě, kde Ezio se svým nezvyklým spojencem stál. Spokojili se s tím, že zůstali stát na molu, mávali zbraněmi a hlasitě hrozili.

Velký muž si je změřil. „Snadná kořist,“ řekl. „Raději bychom se jich ale měli zbavit dřív, než vzbudí pozornost.“

Ezio si namísto odpovědi podřepl, vyskočil nahoru na molo, chytil se jeho okraje a vytáhl se nahoru pohybem, který v těchto dnech nebyl už tak plynulý jako dřív. Než se mu podařilo popadnout dech, tři strážci už byli u něj a těžkými obušky ho srazili na zem, zatímco čtvrtý se blížil a točil zákeřně vypadajícím mečem. Muž se připravil zasadit smrtící ránu, když vtom ho někdo zvedl zezadu za límec a s hlasitým zavytím ho odmrštil dozadu. S odporným třesknutím přistál o kus dál na molu, kde zůstal se sténáním ležet, protože si zlomil několik kostí.

Útočníky to rozptýlilo, čehož Ezio využil, vyskočil na nohy, uvolnil skrytou čepel a dva z nich rychle, efektivně podřízl. Velký muž se zatím pustil do křížku se strážníkem, který nesl lucernu. Byl to taky obr. Strážce odhodil lucernu stranou, tasil masivní meč a začal jím výhrůžně mávat nad hlavou protivníkovi, který ho sevřel zápasnickým chvatem. Ezio poznal, že každým okamžikem zasekne velkému muži čepel do zad. Proklel se za to, že si nepřipnul pistoli, teď už ale bylo na nápravu příliš pozdě. Sebral ze země obušek, loktem odstrčil stranou zbývajícího strážce a hodil.

Díkybohu mířil přesně. Obušek trefil nosiče lucerny rovnou mezi oči, takže klopýtl dozadu a klesl na kolena. Potom Ezio ucítil ostrou bolest v boku. Poslední žijící člen hlídky tasil dýku a bodl ho. Ezio se zhroutil, ještě než mu ale svět zčernal před očima, všiml si, že se k němu řítí velký muž.

7.

Když se Ezio probral, ležel na zádech a svět se s ním kolébal. Sice ne prudce, zato neustále. Bylo to konejšivé. Zůstal na okamžik ležet se zavřenýma očima, na tváři cítil lehký vánek a ve vzduchu vůni moře. Nijak se netoužil vrátit do reality a postavit se tomu, co ho čekalo.

Vůně moře?

Otevřel oči. Slunce už dávno vyšlo a on nad sebou viděl širé modré nebe. Pak mu ale výhled zastínila tmavá silueta. Hlava a ramena. Někdo na něj ustaraně shlížel.

„Jsi zpátky. Dobře,“ řekl velký muž.

Ezio se začal zvedat a přitom ho zalila bolest. Zasténal a přitiskl si ruku na bok. Ucítil obvazy.

„Bodl tě do svalu. A ani ne moc hluboko. Bylo by zbytečné dělat kolem toho cavyky.“

Ezio se posadil. Jeho další myšlenka patřila výstroji. Rychle se rozhlédl. A našel ji pečlivě složenou v kožené brašně, která se zdála netknutá. „Kde to jsme?“ zeptal se.

„Kde myslíš? Na moři.“

Rozbolavělý Ezio se postavil a rozhlédl se. Nacházeli se na jedné z rybářských plachetnic, která rovnoměrnou rychlostí rozřezávala vodu, a plachtu nad jejich hlavami napínal vítr. Když se ohlédl, spatřil na vzdáleném obzoru Larnaku, tečku na pobřeží Kypru.

„Co se stalo?“

„Zachránil jsi mi život. Já zachránil ten tvůj.“

„Proč?“

„Takový je zákon. Je to ale škoda. Po tom, co jsi mi provedl, sis smrt zasloužil.“

Muž k němu stál doposud obrácený zády a obsluhoval kormidlo, teď se ale otočil. Ezio si mohl poprvé dobře prohlédnout jeho obličej a okamžitě ho poznal.

„Zničil jsi moje lodě, ty prokletý pse. Sledoval jsem Anán celé dny. S ním bych se vrátil do Egypta jako bohatý muž. Místo toho ze mě kvůli tobě udělali galejníka. Ze mě!“ Velký muž se tvářil pobouřeně.

„Do Egypta? Takže nejsi Berber?“

„Zatracení Berbeři. Jsem Mameluk, i když tak možná v těch hadrech nevypadám. Jakmile se dostaneme na místo, seženu si ženskou, talíř dobré kofta a hezké šaty.“

Ezio se znovu rozhlédl a klopýtl, když do kýlu nečekaně udeřila vlna.

„Ty nejsi zrovna dobrý námořník, co?“

„Mně vyhovují spíše gondoly.“

„Gondoly? Pcha!“

„Pokud jsi mě chtěl zabít…“

„Divíš se mi? Jenom proto jsem po útěku trčel v té benátské žumpě, která si říká přístav. Nemohl jsem uvěřit svému štěstí, když jsem tě uviděl. Už jsem to skoro vzdal – sám jsem tam dole hledal způsob, jak se dostat pryč.“

Ezio se zakřenil. „Nedivím se ti.“

„Shodil jsi mě do nádrže a nechal mě, abych se utopil.“

„Umíš dobře plavat. Toho by si všiml každý hlupák.“

Tentokrát se zakřenil velký muž. „Aha! Měl jsem vědět, že se nade mnou neslituješ, když budu předstírat opak.“

„Splatil jsi svůj dluh, zachránil jsi mi život. Proč jsi mě ale vzal s sebou?“

Velký muž rozpřáhl ruce. „Byl jsi zraněný. Kdybych tě tam nechal, našli by tě a nedožil by ses rána. A veškerá moje snaha by přišla vniveč. A kromě toho bys mohl v téhle kocábce k něčemu být, třebaže jsi suchozemská krysa.“

„Umím se o sebe postarat.“

Oči velkého muže zvážněly. „Já vím, effendi. Možná jsem chtěl prostě strávit nějaký čas ve tvé společnosti – Ezio Auditore.“

„Ty znáš moje jméno?“

„Jsi slavný. Ničitel pirátů. Ne že by tě to zachránilo, když jsi zabil noční hlídku a pokusil se utéct.“

Ezio to zvážil. Pak řekl: „Jak říkají tobě?“

Velký muž se narovnal. Jeho hrdost se nehodila k hadrům galejníka, které měl stále na sobě. „Jsem al-Scarab, postrach Bílého moře.“

„Ach,“ řekl Ezio uštěpačně. „Pak se omlouvám.“

„Měl jsem teď trochu smůlu,“ přiznal al-Scarab lítostivě. „Ale nebude trvat věčně. Až se dostaneme na místo, do týdne si seženu novou loď a posádku.“

„Až se dostaneme kam?“

„To jsem ti neřekl? Nejbližší přístav, který za něco stojí a patří Mamelukům, je Akkon.“

8.

Nadešel čas.

Bylo těžké odejít, ale jeho úkol měl přednost a naléhavě hnal Ezia dál. V Akkonu hlavně odpočíval a zotavoval se. Musel být trpělivý a počkat, dokud se mu nezahojí rána, věděl totiž, že by jeho úkol nedopadl dobře, kdyby nebyl po fyzické stránce zcela v pořádku. A setkání s al-Scarabem, třebaže mohlo za jiných okolností dopadnout katastrofálně, mu dokázalo, že pokud existují andělé strážní, on jednoho má.

Velký pirát, kterého porazil v bitvě na palubě Anánu, se ukázal být víc než jen zachráncem. Al-Scarab měl v Akkonu rozvětvenou rodinu, která Ezia uvítala jako zachránce jejich bratrance a bratra ve zbrani. Al-Scarab se o své porážce v souboji na Anánu nezmínil a pohrozil Eziovi strašlivou pomstou, jestli nebude držet jazyk za zuby. Z útěku z Larnaky však udělal bitvu legendárních rozměrů.

„Bylo jich padesát…“ začal al-Scarab svůj příběh, počet zrádných Benátčanů, se kterými museli bojovat, se totiž při desátém vyprávění zdesetinásobil. Jeho bratranci poslouchali s ústy i očima dokořán a nikdo se ani neodvážil zmínit nesrovnalosti, kterých byla historka plná. Aspoň že ke všemu nepřihodil i mořskou příšeru, pomyslel si Ezio suše.

Co ale výmysl nebyl, byla nebezpečí, která Ezia na další cestě čekala a před kterými se ho snažila varovat al-Scarabova rodina. Všichni se ho pokoušeli přesvědčit, aby si s sebou vzal ozbrojený doprovod, ale Ezio tvrdohlavě odmítal. Pojede sám. Nevystaví ostatní nebezpečí, vypořádá se s nimi.

Krátce po připlutí do Akkonu využil Ezio příležitosti a napsal sestře, které už dávno dlužil dopis. Pečlivě volil slova, protože si byl dobře vědom toho, že je to možná naposledy, co s ní bude komunikovat.

Akkon

xx listopadu MDX

Nejdražší sestro Claudio,

už týden jsem v Akkonu, v bezpečí a v dobré náladě, ale připravený na nejhorší. Muži a ženy, kteří se mě ujali, mě varovali, že cestu do Masyafu okupují žoldáci a bandité z cizích zemí. Bojím se jen pomyslet na to, co to může znamenat.

Když jsem před deseti měsíci odjížděl z Říma, měl jsem jediný cíl: odhalit to, co se otci nepovedlo. V dopise, o kterém víš a který byl napsán rok před mým narozením, se zmiňuje o knihovně ukryté v podzemí bývalého Altairova hradu. O svatyni plné nedocenitelné moudrosti.

Ale co tam najdu? Kdo mě tam uvítá? Armáda odhodlaných templářů, jak se obávám? Anebo nic než vytí studeného, osamělého větru? Masyaf není domovem asasínů už skoro 300 let. Pamatuje si nás? Jsme tam pořád vítaní?

Ach, už mě unavuje bojovat, Claudio… Ne že bych byl vyčerpaný, zdá se ale, že náš zápas míří jen jedním směrem… k chaosu. Mám stále víc otázek než odpovědí. Proto jsem zašel tak daleko: abych pochopil. Abych našel moudrost, kterou po sobě zanechal Velký strážce, a porozuměl, jaký smysl náš boj má a jaké v něm mám místo.

Kdyby se mi něco stalo, drahá Claudio… kdyby mě zklamaly mé dovednosti nebo mě ctižádost svedla na scestí, nehledej odplatu ani se nesnaž pomstít moji památku, ale bojuj dál a pátrej po pravdě, která by přinesla dobro všem. Můj příběh je jen jedním z tisíců a svět bude trpět, jestli skončí příliš brzy.

Tvůj bratr

Ezio Auditore da Firenze

Al-Scarab se během příprav na další cesty postaral o to, aby se Eziovi dostalo péče nejlepších lékařů, nejlepších krejčí, nejlepších kuchařů a nejlepších žen v Akkonu. Nabrousili mu zbraně, vyčistili a opravili výstroj a její zničené části nahradili nebo úplně předělali.

Jak se blížil den Eziova odjezdu, al-Scarab mu dal dva krásné koně – „Dárek od strýce, chová je, já je ale při své práci zrovna nevyužiju“ – houževnaté malé araby, měkký kožený postroj a krásné, vydělané sedlo s vysokou hruškou. Ezio i nadále odmítal doprovod, akceptoval ale zásoby na cestu, která ho měla vést přes souš územím, které kdysi patřilo Jeruzalémskému království křižáků.

Nadešel čas loučení. Ezia čekala poslední část dlouhé cesty a nedokázal říct, jestli ji dokončí, nebo ne. Pro něj ale existovala jen cesta. Musel ji dokončit.

„Ať tě provází tvůj bůh, Ezio.“

„Baraq Allah feeq, příteli,“ odvětil Ezio a stiskl pirátovi ruku.

„Znovu se setkáme.“

„Ano.“

Oba muži se hluboko uvnitř ptali sami sebe, jestli říkají pravdu, útěchu jim ale přinášela už samotná slova, nezáleželo na tom, jestli k tomu opravdu dojde. Pohlédli si do očí a věděli, že oba svým způsobem patří ke stejné sortě lidí.

Ezio nasedl na většího z koní, na hnědáka, a obrátil ho.

Bez ohlédnutí vyrazil z města na sever.

9.

Masyaf ležel dvě stě mil vzdušnou čarou od Akkonu. Zdánlivě neškodná poušť, která se mezi nimi rozkládala, nebyla ani zdaleka neškodná. Osmané už dvě stě let neodbytně rozšiřovali svůj vliv a jejich výpady vyvrcholily dobytím Konstantinopole dvacetiletým sultánem Mehmedem II. v roce 1453. Mocenská chapadla Turků se ale i nadále rozpínala, na západě dosáhla až do Bulharska a ještě dál, na jihu a na východě pak do Sýrie a do bývalé Svaté země. Východní pobřeží Bílého moře se životně důležitými přístavy a přístupem k vodním cestám na západ bylo klenotem v koruně a osmanská nadvláda nad ním byla stále nejistá. Ezio si nedělal iluze o tom, jakým nástrahám bude muset při osamělé cestě na sever čelit. Většinou putoval podél pobřeží, jiskřící moře si udržoval po levici, jel po vysokých útesech a mezi zkroucenými, zakrslými stromy, které tu rostly, na čtyři hodiny se vždy schoval před sluncem v zenitu, další čtyři pak odpočíval pod hvězdami.

Cestovat o samotě mělo své výhody. Mnohem lépe splýval s okolím, než kdyby s sebou měl doprovod, a jeho bystré oči uměly rozpoznat nebezpečí na dost velkou vzdálenost, aby se mu vyhnul nebo se ukryl, dokud nepominulo. Ocitl se v kraji, který se stále nevzpamatoval ze staletí válek, v zemi banditů, kterou se toulaly napůl organizované tlupy nezaměstnaných žoldáků a zabíjely poutníky i sebe navzájem kvůli kořisti, jen aby přežily, tak to alespoň připadalo Eziovi. Lidé zdivočeli, už nepřemýšleli, nedoufali, nebáli se; ztratili poslední zbytky svědomí. Jednali bezohledně a nedbale, byli bezcitní a nelítostní.

Když nebylo zbytí, bojoval, každý boj byl ale naprosto zbytečný a zůstali po něm jen další mrtví pro supy a vrány, kteří jako jediní v této Bohem zapomenuté pustině prospívali. Jednou Ezio zachránil vyděšenou vesnici před nájezdníky, jindy zase ženu před mučením, znásilněním a smrtí. Ale na jak dlouho? A co s nimi bude, až odejde? Nebyl Bůh a nemohl být všude a na místě, kudy kdysi putoval sám Kristus, Bůh jako by na své ovečky zapomněl.

Čím dál na sever postupoval, tím těžší bylo jeho srdce. Jen touha dokončit úkol ho nutila pokračovat v cestě. Koním přivázal k ocasům větve, aby při chůzi zametali své stopy, a v noci si ustýlal v trní, aby nikdy tvrdě neusnul. Věčnou bdělostí neplatil jen za svobodu, nýbrž i za prosté přežití. Léta ho sice okradla o trochu síly, náhradou mu však byly zkušenosti a plody výcviku, který do něj vtloukli Paola a Mario před lety ve Florencii a v Monteriggioni, nikdy neshnily. A přestože Ezio občas cítil, že už nemůže a nechce jít dál, šel.

Dvě stě mil vzdušnou čarou. Zima ale byla krutá, a tak se na cestě zdržel a musel udělat mnoho zajížděk.

Nadešel rok našeho Pána 1511 a svátek svatého Hilariona, než Ezio spatřil v dálce před sebou horské štíty.

Zhluboka se nadechl chladného vzduchu.

Masyaf už byl blízko.

* * *

O tři týdny později se Ezio pěšky dostal na dohled k cíli – oba koně padli mrtví v zamrzlých průsmycích. Trápilo ho kvůli tomu svědomí, protože oba byli oddanějšími a statečnějšími společníky než mnoho mužů.

Vysoko na čistém, jasném nebi se vznášel orel.

Ezio, znavený dlouhou cestou, od něj odtrhl oči, vyšplhal na nízkou, hrubou zídku, na opačné straně seskočil dolů, chvíli zůstal bez hnutí stát a pozorně studoval krajinu před sebou.

Masyaf. Po dvanácti vyčerpávajících měsících. Byla to dlouhá cesta, silnice nerovné a počasí nevlídné.

Ezio si pro jistotu dřepl, zkontroloval své zbraně a dál se díval. Pátral po jakékoli známce pohybu. Jakékoli.

Na hradbách nebyla ani duše. Sníh se točil v řezavém větru. Po lidech ani památka. Místo vypadalo opuštěně. Po všem, co četl, to čekal. Život ho ale naučil, že je vždy lepší přesvědčit se. Zůstal nehnutě dřepět.

Neslyšel nic než vítr. Pak – něco. Škrábání? Po jeho levici se dolů ze svahu sesypala hrst kamínků. Napnul se a trochu se zvedl, zůstal ale shrbený. Znenadání ho do pravého ramene trefil šíp a pronikl mu zbrojí.

10.

Úsvit byl studený, šedý a nehybný. Ezio se oprostil od vzpomínek a soustředil se opět na přítomnost, na dláždění totiž duněly kroky stráží a blížily se k jeho cele. Nastala jeho chvíle.

Bude předstírat slabost, což nebude nijak těžké. Tak velkou žízeň a hlad už hodně dlouho neměl, džbán a jídlo ale nechal stát na stole nedotčené. Lehl si na podlahu obličejem dolů a kápí si zakryl tvář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Odhalení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.