Milan Novák

Muž na konci cesty

Milan Novák

Muž na konci cesty

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Milan Novák, 2007 © TRITON, 2007

Cover © Dagmar Krásná, 2007

ISBN 978-80-7254-974-0

I řekl Hospodin Bůh:

„Teď je člověk jako jeden z nás, zná dobré i zlé. Nepřipustím, aby vztáhl ruku po stromu života, jedl a byl živ navěky.“

(GENESIS 3, 22)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

1

Jestli, Jeruzaléme, na tebe zapomenu,

ať mi má pravice sloužit zapomene.

Ať mi jazyk přilne k patru, nebudu-li si tě připomínat,

nebudu-li Jeruzalém považovat

za svou svrchovanou radost.

(ŽALM 137, 5-6)

V hlavě měl naprostý chaos. Vůbec se nemohl zorientovat, co se děje. Namáhal mozek ze všech sil, ale marně. Jako by ho měl úplně zamrzlý. Zůstával jediný naléhavý pocit. Jde o všechno. Chtěl reflexivně udělat to, na co byl odjakživa trénován. Známé pravidlo říkalo: Jakmile ztratíš přehled, vytáhni stroj do výšky. Nad nepřítele, nad mraky, prostě nahoru. Jednou rukou dát plný plyn a druhou přitáhnout knipl až na doraz k sobě. Dílo zlomku sekundy.

Jenže nemohl nahmatat žádnou plynovou páku. Na obvyklém místě nebylo nic. Zjistil, že ani nedrží knipl. Mozek konečně trošku zabral a začal správně signalizovat poruchu. Nemůže vůbec pohnout pravou rukou.

Proč mu to myslí tak strašně pomalu!

Zbývá jediná věc. Katapultáž. Zdálo se mu, že slyší bzučák a vidí blikat nápis: EJECT! EJECT! sáhl si levou rukou hluboko mezi nohy, ale ta páka poslední záchrany tam nebyla. Nahmatal jen nějakou hadičku. Začal za ni zuřivě tahat.

Ucítil, jak ho nějaké cizí ruce tlačí zpátky. slyšel hlasy, ale nerozuměl slovům. Zoufale se snažil soustředit. Jen málo z nich se mu nakonec podařilo zachytit: ... „neklidný“, ... „močová cévka“ ... Pak mu někdo něco přivázal na levou ruku, takže s ní mohl hýbat jen velmi omezeně. Pravá zůstala nehybná. Otevřel oči a viděl bílou plochu. Ještě není nad mraky! Nepřítel ale nikde. Znovu se vzepjal k pokusu ovládnout stroj a strmě stoupat, jak to kdysi sám učil mladé kluky. Ale nešlo to.

Nejasně vnímal pohyb nějaké postavy. To je blbost! Je přeci v jednomístném kokpitu! Pak ho cosi píchlo do zadku a za chvíli se dostavil pocit úlevného klidu. Myšlenky se zmátly úplně, ale přestalo mu to vadit. Rezignoval na jakoukoli snahu po záchraně. Tenhle pocit ve chvíli smrtelného ohrožení už zažil. Člověk je na okamžik jakoby paralyzován a smířen s osudem. Ta vteřina se zdá nekonečně dlouhá, ale pak přijde adrenalin a boj o život. Místo toho usnul.

2

Chci nasadit svou kůži, dát svůj život v sázku.

(JÓB 13, 14)

Květnová mobilizace ho zastihla jako čerstvě vyřazeného poručíka.

Rázem skončily vycházky a dovolené. spali oblečení a ve dne skoro nepřetržitě cvičili. souhra letky při vzdušném boji. Průzkum a komunikace. Když nelétali, sedělo se nad mapami. obranné sektory, pravděpodobné směry a způsoby útoku Luftwaffe. Předpokládali, že hlavním cílem bombardování bude Praha, aby Němci demonstrovali svou sílu a zlomili vůli k odporu. Štuky se naopak vrhnou na letiště, aby ochromily každou možnost obrany vzdušného prostoru.

Budou mít dost sil, aby se ubránili? To si nikdo netroufal říci. Věděli jen, že udělají, co bude v jejich silách a zcela jistě se nenechají nachytat na zemi. Letadla na zemi nejsou k ničemu. Když dojde na lámání chleba, počítají se jen ta, která jsou ve vzduchu.

Mobilizace byla ukázková, všechno klapalo jako na drátkách. Odhodlání nechybělo. Hitlera to zarazilo a velmoci se vyděsily. Jen aby se zas nemusel o válčit. Z toho měly strach, který paralyzoval rozum. Západní veřejnost překypovala naivním pacifismem. Hitler nebyl ještě zcela připraven. Anglie a Francie nebyly připraveny vůbec. To tenkrát nebylo nějak z české kotliny vidět. Odtud vypadali jako všemocní giganti. S jejich plnou pomocí se počítalo jako s hotovou záležitostí. Je tu přeci Versailleská smlouva. O Rapallu a Locarnu se tisk ani politici sršící sebedůvěrou nezmiňovali.

Bylo po mobilizaci a přišlo horké léto 1938. Jednalo se dál. Dostal pár dnů dovolené a zajel za otcem do Prahy.

„Tati, jak myslíš, že tohle může dopadnout?“ zeptal se s neskrývanou úzkostí v hlase.

„Špatně, hochu,“ odpověděl mu.

„Myslíš, že se neubráníme?“

„Ne. Bude to mnohem horší. My se o to ani nepokusíme.“

Otcova slova ho šokovala. Jak si něco takového může myslet! Teď, krátce po takové ukázce síly a odhodlání! Armáda fungovala, země fungovala, horečně se dokončovaly pevnosti. Nač by to všechno bylo?

Otec pozoroval syna a bylo mu ho líto. Tak mladý a ochotný jít do toho po hlavě. Chrlí na něj všechny argumenty. Operuje počty, výzbrojí, pevnostmi, morálkou vojáků. Rozčilením nevydrží sedět a přechází po pokoji sem a tam. Uniforma mu opravdu sluší. Jenže to je málo. Velmi málo. Nebude to stačit.

„Nechci ti brát iluze, synu. Možná máš pravdu. Ale vidíš jen jednu stránku věci. Tu technickou. Ostatně jsi voják a asi se na to musíš takhle dívat. Jenže obrana země není zdaleka jen vojenský problém.“

„A jaký ještě, prosím tě?“

„slyšel jsi někdy jméno von Clausewitz? To byl Prušák, který napsal, že válka je jen pokračování politiky jinými prostředky. To je absolutně přesné. Válka je především věc civilistů. K úspěchu ve válce potřebuješ spolehlivé spojence, zdroje, odolné zázemí a v čele země státníky místo politikářů. Pokud tohle nemáš, sebelepší armáda s celou svou techniku ti není nic platná. Řekni mi, žáku Weile, proč skončila první světová válka?“

Připadlo mu to jako nesmyslná otázka. „No, přeci protože rakouská a německá armáda prohrála!“

„Chyba lávky. Obě země se zhroutily zevnitř. Hlad. Rozklad zázemí. Vyčerpání zdrojů. Bojeschopná armáda zkrátka nestačí. Bojeschopná musí být celá země jako taková. A po válce? Bída, hospodářská krize, fašismus a hrozba komunismu. Nacionální frustrace a ekonomické inferno výmarské republiky. Zrůda je tu a utěšeně roste. Všichni z ní mají bolení hlavy a plné kalhoty.“

„Beneš ale říká, že Británie a Francie nás v tom nenechá,“ řekl nakonec.

„Beneš, Beneš, Beneš.“

Nemýlil se, když zaslechl v otcově hlase tón despektu?

„Když budou muset, tak nechají. Košile bližší než kabát. Zvlášť když je to cizí kabát. Udělají všechno možné, aby nemuseli do války. stačila jim ta poslední. Rány se ještě nezahojily. Zaslepení pacifisté mají plná ústa versailleských garancí. Bláznovství vítězů bývá živnou půdou dalších válek. Protože vítězové zapomínají, ale poražení si pamatují velmi dobře. Britové a Francouzi teď navíc nevědí, jestli se mají víc bát Hitlera nebo stalina. Jeden za osmnáct a druhý za dvacet bez dvou. scylla a Charybda. My jsme příliš malý a vzdálený casus belli. Nepůjdou do toho. Britové nemají ani čím. Francouzi si myslí, že se schovají za své pevnosti. Právě u nich jsme se nakazili touhle scestnou myšlenkou. Příští válka bude všechno možné, jen ne zákopová a pevnostní. Ty jako letec to musíš přece vědět nejlíp.“

Tady má táta určitě pravdu, říkal si. Tohle mu dělalo skutečnou starost, i když se snažil moc si to nepřipouštět. Ale on, který viděl svět jako trojrozměrný, se nemohl zbavit pochybností, zda pevnůstky, které vídal jako krabičky od sirek, mají nějaký význam. Oni k nim nevtrhnou po zemi. Oni je převálcují ze vzduchu.

„A co prezident?“ zeptal se.

„Já nevím, Roberte. Podle mě mu něco chybí. Nechci mu křivdit, ale nepůsobí na mě jako vůdce. Masaryk by před bojem ani vteřinu neváhal. Věděl by, že co musí být, to musí být. Každá normální země se tak zachová. Nemá na vybranou. Kdo chce mít stát, musí umět dát všem, včetně vlastních občanů, najevo, že je schopen ho hájit. Kdybychom nemohli nebo snad nechtěli, pak jsme neměli rozbíjet Rakousko. Masaryk to věděl. Kdežto Beneš na mě dělá dojem, že si neví rady s ničím, co se nedá vyhandlovat někde potajmu v zákulisí.“

„Je tu ale ještě vláda, parlament a skoro patnáct milionů lidí,“ namítl. „Přece se tak snadno nedají.“

„Uvažoval jsi někdy o tom, že jsme vlastně taková zmenšenina Rakouska-Uherska? O republiku doopravdy stojí jen Češi. Přepočítej si to. sotva sedm milionů lidí. Vlastně menšina. Jakmile se tahle země dostane pod tlak, rozpadne se stejně hladce jako staré Rakousko.

„Tati, ty jsi hrozný pesimista!“

„Ne, ne, chlapče. Jenom realista.“

Matka se k hovoru nepřipojila. Nikdy toho moc nenamluvila a tohle nebylo její téma. Poslouchala je většinou z kuchyně. Uvařila jim už třetí kávu a vysypala druhý popelník.

„Moc kouříte, chlapi. Za chvíli bude po vás i bez války.“

Máma uvažovala vždycky prakticky. Na spekulace si nepotrpěla. Přesto si neodpustil otázku: „A co ty na to, mami?“

„Táta má asi pravdu. Bohužel,“ povzdechla si. „Co tu nejsi, mluví o tom každý den. Chodí k nám teď hodně lidí. Hlavně utečenci z Německa. Intelektuálové. Většinou Židé. Mají kontakty a přehled. Nekoukají na svět z žabí perspektivy, jako my tady. Všichni to vidí černě. Prý přijde katastrofa, jakou svět ještě neviděl. Apokalypsa. Šo'a“

Oba se na matku podívali trochu překvapeně. Většinou se do takových diskusí nezapojovala.

Navíc porušila nevyslovené rodinné tabu, pomyslel si. Rodiče se nikdy nehlásili ke svému původu. K tomu patřilo neužívat jidiš nebo hebrejských výrazů. Tak to zavedl dědeček, který opustil judaismus a dal se pokřtít. Těch slov už po pradědečkovi , který s dědou do smrti nepromluvil, stejně znali jen několik.

Dědeček to myslel dobře. Chtěl, aby jejich život byl bezpečnější a snesitelnější. Myslel, že se ztratí v davu a nikdo na ně nebude ukazovat prstem. Už žádné pogromy.

Od utečenců z Německa teď věděli, jak se děda mýlil. Být Židem je věčný a nezměnitelný úděl. On sám se to nedozvěděl od rodičů. Ze vzteku to na něj poprvé vykřikl spolužák.

Smradlavý Židáku.

Bylo mu osm a vůbec nevěděl, co to je. Otec i dědeček byli na ten rozhovor připraveni. Věděli, že je to jen otázka času. Tenkrát fascinovaně naslouchal historii svého rodu. První známý příslušník uprchl z Porýní v roce 1590. Geršom ha-Levi ben Ja'akov. Syn Jákobův, z rodu Lévi, přeložili mu. Pražské ghetto. Třikrát vyhnáni dál na východ a třikrát se vrátili.

Emancipace. Asimilace. Ta slova tehdy neznal. Dali mu přečíst nějaké knihy. Později začal hledat v knihovnách sám. Našel i ty, které mu ke čtení nedali. Třetí cesta. Ani ghetto, ani asimilace, ale sionismus. Alija. Návrat do Palestiny, do Erec Jisrďel, k Siónu. Vrátili se tam už dvakrát. To věděl z dějepisu a ze Starého zákona. Proč ne tedy potřetí, ptal se jakýsi Theodor Herzl.

Tenkrát netušil, jak nečekaně se mohou dětské vzpomínky vynořit v pravou chvíli a změnit člověku život.

Šo'a, konečný a strašlivý důkaz dědečkova omylu, měla teprve přijít. Až po válce se dozví, že otec s matkou skončili v osvětimských pecích, zatímco on sestřeloval pachatele z oblohy.

3

Budeš-li v čas soužení liknavý,

budeš se svou silou v úzkých.

Vysvoboď ty, kdo jsou vlečeni na smrt,

což se neujmeš těch, kdo se potácejí na popravu?

Řekneš-li: „My jsme to nevěděli,“

což ten, který zpytuje nitro, tomu nerozumí?

Ten, který chrání tvůj život, to neví?

On odplatí člověku podle jeho činů.

(PŘÍSLOVÍ 24, 10-12)

Dusný srpen a září 1938. Ve vzduchu bylo cítit napětí a úzkost. Emisaři putovali sem a tam. Noviny a éter plnilo jen několik jmen: Hitler, Henlein, Chamberlain, Beneš, Daladier, lord Runciman, lord Halifax. Také Bad Godesberg, Berchtesgaden a nakonec jméno nejosudovější: Mnichov.

V Anglii se na veřejnosti stále více objevuje jméno Winstona Churchilla. Donedávna ho považovali za odbytou veličinu. Politickou mrtvolu.

Teď je ho všude plno. V rádiu, v tisku, v parlamentu. Burcuje proti appeasementu. Je ho dobře slyšet i v Americe, která zpozorní.

„Byla by to urážka civilizace a celého světa. Každá země by se pak tázala sama sebe: Kdo přijde na řadu příště?“ říká poslancům ve Westminsteru. Kolem něj je jen malá skupinka těch, kteří si vidí dál než na špičku nosu. Ostatní ho nazývají válečným štváčem.

Nová mobilizace. Tentokrát je to mnohem horší než v květnu. Každý tuší, že jde o všechno. Armáda v plných počtech je na nejvyšším stupni bojové pohotovosti. Vojáci si v dalekohledech a přes mířidla svých zbraní prohlížejí nástupní prostory protivníka. Piloti se nevzdalují od svých strojů dál než na pár kroků. Mechanici udržují motory zahřáté.

V noci z 29. na 30. září nikdo z pilotů nespal. Jakmile se rozední, půjdou určitě do vzduchu.

Drtivá rána přišla jako blesk z čistého nebe. Nejdřív té zprávě nevěřili. Mnozí se nestyděli plakat. Byl otřesen, ale ne překvapen. Strašlivé rozhodování a nikde žádný státník. Boj přinese katastrofu hned. Kapitulace bude tragickou investicí do budoucnosti. Celé generace ji ponesou jako břemeno a stigma.

Ústup a demobilizace. Wehrmacht zabírá pohraničí. Beneš abdikuje a odlétá jako soukromník do exilu.

Aspoň že tak, pomyslel si.

Chamberlain oznamuje světu, že zachránil mír pro naši dobu a ani sám tomu nevěří. „Všechno bude pryč během tří měsíců,“ říká soukromě Halifaxovi. Ještě že ho v téhle zemi nikdo neslyší. V zemi obětované kvůli třem měsícům. I když se nakonec ty tři měsíce protáhnou na jedenáct.

Velká Francie, hlavní garant versailleského uspořádání, klesla ještě hlouběji a zařadila se na seznam obětí, které jen trpně čekají, kdy přijdou na řadu. Jiná budoucnost než nůž berlínského řezníka pro ni už neexistuje. Jen o tom zatím neví, a tak se raduje. Daladier, kynoucí rozjásaným davům, utrousí ke svému poradci: „Imbéciles! Kdyby věděli , čemu aplaudují!“

Západní demokracie minuly další z milníků lemujících cestu ke zkáze. V Anglii podává na protest demisi Duff Cooper, první lord Admirality. Loučí se slovy: „Anglie měla na vybranou ztratit mír či ztratit čest. Ztratila čest, ale mír nezachránila.“

To je ovšem jiná rezignace než ta Benešova.

Sledoval teď pečlivě všechny zprávy. Churchill mluví v parlamentu: „Pro tuto chvíli byla vyslovena nad západními demokraciemi strašná slova: Zvážen jsi a shledán lehkým. Nemyslete si, že je to konec. To je teprve počátek účtování. To je teprve první doušek poháru hořkosti.“

U jednotky nemá co na práci. Chodí s kamarády do hospody a pořád se k tomu vracejí. Čím víc vypijí, tím větší nesmysly plácají. Každý se bojí mluvit o tom, co bude dál. Všichni cítí, že Mnichov nic nevyřešil. Okleštěná republika je parodií na stát. Takhle nemůže existovat dlouho.

První to vyslovil kamarád Honza: „Bude válka.“ Napil se piva a dodal: „Nevím, jak kdo, ale já tu na ni čekat nebudu. Půjdu jí naproti.“

„Neblázni, kam?“

„Za hranice, kam jinam? Třeba i s letadlem.“

„Jsi cvok,“ pustili se do něho. „Odtud doletíš nejdál do Polska. Víš, jak nás milujou. Však si taky urvali svou libru masa. Zavřou tě, až zčernáš, nebo tě vrátí jako zběha.“ „Tak cizinecká legie.“

„Jo, a zůstaneš léta viset v Africe. Budeš tam sloužit Frantíkům, co nás prodali. Tím pomůžeš republice jak, prosím tě?“ řekl mu tehdy.

Honza upadl do trudnomyslnosti a neřekl už ani slovo. Odletí za úsvitu patnáctého března 1939, v mlze a sněžení, těsně předtím, než by musel svou stíhačku předat nějakému nadutému Němčourovi.

Spousta volného času nevedla k ničemu dobrému. Nakonec je začali posílat na dovolené. Sama generalita neměla jasno, k čemu bude ještě potřebovat nějaké letectvo.

Tu podivnou druhou republiku prožíval z větší části doma. Žasnul nad tou bleskovou proměnou. Ukázalo se, kdo je kdo a nebyla to pěkná odhalení. Té zloby, nenávisti a špíny, co se vyvalilo! Tohle nemohlo vzniknout ze dne na den. Někde to tu pod povrchem muselo být už dávno. Štvanice na demokraty, humanisty, masarykovce, benešovce. Jako symbol jim posloužil Karel Čapek. Umřel na Vánoce.

Pak přišlo to, co muselo. Za všechno můžou Židi. Civilizovaný nátěr Masarykova Československa odprýskl hned v prvních dnech po Mnichovu a vyhřezl hnus primitivního antisemitismu. Vůbec přitom nešlo o žádné extremisty či patologické jedince. Ctihodné komory českých lékařů, právníků a techniků vydaly necelé dva týdny po Mnichovu provolání k ministrovi vnitra se žádostí, „aby pro budoucnost vůbec nebylo přípustno v zájmu nejdůležitějších statků národa, aby povolání lékařská, právnická a technická byla vykonávána Židy“. Kde se to najednou vzalo? Nikde se to nevzalo. Bylo to v lidech přítomno odjakživa. Zkrátka, kdo potřebuje někoho nenávidět, Židé jsou vždycky po ruce. Univerzální viníci.

Otec se nemýlil. Republika měla opravdu velice různé obyvatele. A nejen v národním smyslu. Kde byli ti, o nichž se ještě před pár týdny zdálo, že chtějí bránit republiku proti Třetí říši jako jeden muž? Teď o sobě nedávali vědět. Když četl noviny, zdálo se mu, že někteří se Hitlera nemůžou dočkat. Na Hrad si posadili bezmocného starce, který už byl napůl mimo tento svět. Co od něj čekají? Že jim dá volnou ruku, a když všechno půjde špatně, svedou to na něj? To nevěděl. Tak daleko neviděl ani jeho otec.

Chtělo se mu zvracet. Někde četl, že nauzea je podle existencialistů základním životním pocitem. A beznaděj, dodával si k tomu. Republika promeškala dobrou příležitost obhájit a potvrdit rok 1918. Dokázat, že její vznik nebyl omylem dějin či výsledkem pouhé bizarní shody vnějších okolností.

Neobstáli jsme, honilo se mu hlavou, kudy chodil. Neobstáli, neobstáli, odpovídala mu ozvěna. Domníval se, že je konec světa. Naštěstí pro své duševní zdraví netušil, kolikrát ještě neobstojíme. Že se z toho stane zvyk a chronický stav.

4

Hospodine, veď spor s těmi, kdo vedou spor se mnou,

bojuj proti těm, kdo boj proti mně vedou.

Chop se pavézy a štítu,

na pomoc mi povstaň,

rozmáchni se kopím a sekerou,

proti těm, kdo mě pronásledují,

a řekni mi: „Jsem tvoje spása.“

Ať se hanbí, ať se stydí ti, kdo o život mi ukládají.

Ať táhnou zpět, ať se zardí ti, kdo zlo mi strojí.

Ať jsou jak plevy hnané větrem,

až na ně udeří anděl Hospodinův,

ať je jejich cesta ztemnělá a kluzká,

až je Hospodinův anděl bude stíhat.

Bez důvodu mi síť nastražili,

bez důvodu na mne vykopali jámu.

Ať na něj přikvačí znenadání zkáza,

do sítě, již nastražil, ať sám se chytí,

do zkázy ať padne.

(ŽALM 35, 1-8)

Patnáctý březen ho zastihl doma v posteli. Nebylo ani pomyšlení, aby se dostal na dvě stě kilometrů vzdálené letiště a něco podnikl.

Svým způsobem byla ta událost úlevou. Konec předstírání a stínohry. Situace se vyjasnila. Z armády ho propustili a tím skončily všechny závazky, které k ní měl.

Honza měl tehdy pravdu. Hitler se sám od sebe nezastaví. Válka je nevyhnutelná. Je lepší jí vyjít vstříc, dokud je čas. Věděl, že by nebyl schopen být loajálním občanem Protektorátu Čechy a Morava. Něco by určitě provedl a doplatil by na to, aniž by něčemu doopravdy pomohl. To radši nastavit krk v opravdickém boji. Byl cvičen jako stíhač. Tak je teda bude stíhat. Nic jiného neuměl. Ne, nebude tady roznášet letáky. Tím Němcům žádnou újmu nezpůsobí. Stíhačkou ano. Doufal, že ano.

Musí rychle pryč. Dokud je ještě zmatek.

Do Polska? Bůhví, jak by ho tam přivítali. Velká slabá země mezi mlýnskými kameny dvou říší zla. Připadal by si, že leze přímo do pasti. Trojí dělení Polska. To si z hodin dějepisu dobře pamatoval.

Na Slovensko a přes nepřátelské Horthyho Maďarsko do Jugoslávie? A jak dál? To je příliš velká oklika.

Jediné světlo, které mohl zahlédnout v houstnoucím soumraku, rozprostírajícím se nad Evropou, leželo odtud na západ. Přece nepojede na západ východním směrem jako legionáři za první světové. Ne, půjde k cíli rovnou.

V cestě bylo ovšem Německo. Musí tedy projet Německem. Bylo to naprosto logické. Tentokrát se s otcem poprvé neradil. Oznámil mu, jak se rozhodl.

„A Německo přejedeš jak?“ zeptal se otec.

„Asi vlakem, jak jinak?“ odpověděl.

„Ještě to promysli. Většina lidí jezdí vlakem. To mají pod kontrolou. Zkus to po silnici. Tam je volněji. Zkontrolovat vagony je snadné. Honit jednotlivce, projíždějící krajinou na motorce, to není tak pravděpodobné. Krom toho nic takového neočekávají. Lepší drzé čelo, nežli poplužní dvůr, jak říkávala naše babička.“

Bez dalších slov sešli do kůlny na dvorek, kde stál tátův Indian. Robustní americká práce. Pečlivě ho zkontrolovali a sbalili pár náhradních dílů. Svíčky, kondenzátor, novou duši, aby se nezdržoval lepením. Do batůžku sušenky a láhev s vodou. Do kapsy tolik říšských marek, kolik se podařilo narychlo dát dohromady. Potom seděli hodinu nad mapami.

Matce to řekli až nakonec. Plakala, ale neprotestovala. Pořádně se navlékl a vyjel směr Mělník. Toho dne viděl rodiče naposledy.

Potkával menší vojenské kolony a jednotlivá auta. Největší problém mu zatím dělala jen nově zavedená jízda vpravo. Hranice byla hned za Liběchovem. Čerstvě instalovaná závora byla zvednutá a v improvizované boudě jeden německý policista, který neměl co na práci.

Ukázal mu československý pas. K němu měl připravenu krycí historku. Je technik, který pospíchá opravit do jedné děčínské továrny jakési porouchané zařízení, které tam nedávno dodali. Dokonce měl u sebe starý dopis s hlavičkou otcovy firmy. Datum souhlasilo, ale už ne měsíc. Doufal, že nenarazí na Němce, který by uměl české názvy měsíců.

Vůbec tohle povídání nepotřeboval. Policista neměl v prvních dnech po obsazení žádné instrukce. Pas byl platný a protektorátní doklady ještě neexistovaly. Úředník ctil úřední postup. Improvizovat podle nově vzniklé situace, to bylo jeho způsobu myšlení bytostně cizí. Vrátil mu pas a korektně zasalutoval.

Přání Gute Reise zaniklo v hlubokém burácení motoru Indiana, který kroužil zatáčky údolím Kokořínska. Byl v Říši. Teď ještě, jak z ní zase ven. Na tuhle starost bylo ale ještě času dost.

Na tu cestu později vzpomínal nerad. Po několika hodinách jízdy poprvé zastavil, aby se napil a vymočil. Myslel, že už se nikdy nenarovná. Zadek ho pálil a ruce měl jako dřevěné. Navlečený byl dost, ale v chladném březnovém vzduchu mu přimrzal obličej. Chvílemi držel řídítka jednou rukou a třel si nos, aby mu neupadl.

Motor pod ním pravidelně duněl. Cítil jeho sílu a měl pocit, jako by se na něj přenášela. Skoro jako ve stíhačce. Indian letěl poloprázdnými silnicemi a ochotně polykal kilometry. I když on by asi řekl míle, kdyby uměl mluvit. Byl stavěn na obrovské vzdálenosti. Evropa mu připadala směšně malá.

Přišla noc a svět se zmenšil do jediného kuželu nažloutlého světla. Silnice místy klouzala a špatně viděl na silniční ukazatele. Jen nezabloudit, to nemohl potřebovat. Natankoval ještě za světla. Bál se, že by pak v noci nikde benzin nekoupil.

Nastalo kalné březnové ráno a v sedle se držel už jen silou vůle. Raději nezastavoval, protože měl strach, že by celý ztuhlý znovu nenasedl.

Posledních sto kilometrů.

Německý pohraniční policista na belgické hranici také neměl žádné instrukce týkající se Čechoslováků. Pas byl v pořádku a to jediné ho zajímalo. V novinách sice před pár dny četl, že Wehrmacht převzala ochranu nad zbytkem Československa, ale o cestovních dokladech se tam nepravilo nic a úřední pokyny dosud nedorazily.

V Belgii zastavil v prvním městečku. Našel malý hotel, ale neměl ani sílu se najíst. Padl na postel tak, jak byl a okamžitě usnul.

Prospal celý zbytek dne. Teprve večer se s leknutím probral, než se zorientoval, kde je. V pokoji bylo teplo a byl celý zpocený. Osprchoval se, oholil, přebytečné oblečení naházel do kouta a sešel dolů. Až teď dostal hlad jako vlk. Dal si postupně dvě večeře a zavolal si patrona, který nabídl ke konverzaci francouzštinu, vlámštinu, němčinu a angličtinu. Vybral si angličtinu. Německy už ani slovo, říkal si.

Patron rychle souhlasil. Dohoda byla dílem okamžiku. Krásný zánovní Indian za ještě jednu noc a stravu byla královská cena.

Motocykl mu byl už k ničemu. Byla by to pouze přítěž. Na další cestu potřeboval všechny hotové peníze, které mu zbyly. V Belgii se nechtěl zdržovat. Jeho cílem bylo hlavní město Francie. Nejbližší místo, kde mohl hledat cestu do armády.

Za okny vlaku rychle ubíhala plochá krajina Picardie. Seděl opřený v koutku kupé u okna a události posledních dnů mu běžely hlavou jako zrychlený film. Zatím měl štěstí. Koňskou dávku štěstí. A spoustu ho bude ještě potřebovat.

Vlak zaduněl na mostě přes řeku Oise a pikardské roviny vystřídala rovina Ile-de-France. Na obzoru se zakrátko vynořila Paříž.

Vystoupil na Gare du Nord a sehnal taxíka.

„LAmbassade de la République Tchécoslovaque“. Prakticky jediné, co byl schopen francouzsky vypotit. Vůbec netušil, kde to v Paříži je. To bude muset zjistit taxikář. Ten nezaváhal, kývl a vyrazil. Kličkoval městem tak, jako by tuhle trasu jel v poslední době víckrát, napadlo ho. Cesta netrvala dlouho.

Avenue Charles Floquet. Před velvyslanectvím vystoupil a vytáhl peníze. Taxikář je odmítl. „Bonne chance, monsieur!“

Nerozuměl jednotlivým slovům, ale význam byl zřejmý z výrazu taxikářova obličeje.

„Merci!“ zavolal za ním, čímž vyčerpal veškerou svou francouzskou slovní zásobu. Neznalost francouzštiny bude problém, uvědomil si. Ale co. Nechystá se válčit slovy. Proto tedy zcela určitě nepřijel.

Na velvyslanectví zjistil základní věc, která mu od chvíle, kdy překročil belgickou hranici, dělala největší starost. Bylo to dobré. Velvyslanec Osuský svůj úřad Němcům nevydal. Zde bylo pořád ještě Československo.

Jeho válka mohla začít.

5

Dals volnost mým krokům,

nohy se mi nepodvrtnou.

Budu stíhat nepřátele, dopadnu je.

Nevrátím se zpět, dokud je neudolám.

Rozdrtím je, že už nepovstanou,

pod nohy mi padnou.

Opásals mě statečností k boji,

ty, kdo povstávají proti mně, sám srazíš.

Obrátil jsi na útěk mé nepřátele,

navždy umlčím ty, kdo mě nenávidí.

Budou volat o pomoc, a nespasí je nikdo,

volat k Hospodinu, ale neodpoví.

Roztluču je, budou jako prach ve větru,

smetu je jak bláto z ulic.

(ŽALM 18, 37-43)

S francouzskou stíhačkou se mu letělo dobře. Pod ním ubíhala krajina východní Francie. Rutinní průzkumný let nad Maginotovou linií. Obloha byla čistá, žádná cizí letadla na obzoru.

Poslední srpnový den 1939. Polská krize vrcholí. Polákům ale nemají Mnichované co říci. Pro ně mluví cizí řečí.

Gauleiter Fórster vyřvává v Gdaňsku stejně jako nedávno Henlein v Karlových Varech. Vzduch páchne střelným prachem. Už je to otázka ne týdnů, ale dnů, říkal si. Hlavně že jsou zase ve vzduchu. Nakonec se jich tady sešlo tolik, že dali dohromady celou letku. Někteří se vyvázali z cizinecké legie, jiní přišli přes všechny možné kouty světa a vyprávěli neskutečné anabáze. Prošli maďarskými věznicemi, Balkánem, Středním Východem, severní Afrikou i Španělskem.

Frantíci se k nim zachovali jako grandi. Možná jim bylo trochu hanba. Přecvičili je na své stroje a uznale kývali hlavou, když je viděli létat. Byli pohostinní a v důstojnickém kasinu rozhodně nešetřili vínem. Už zvládl i základy letecké francouzštiny. Sice netušil, jak se to píše, ale měl talent pochytit jazyk sluchem. Jeho francouzština byla ovšem velice jednoúčelová. V krámě by se nedomluvil a na větší diskuse to nestačilo. Tady byl závislý na několika nových kamarádech, kteří váleli jazyk jako domorodci.

Prolétl určenou trasu a pomalu se vracel zpět. Jako policajt na obchůzce, pomyslel si. Dosedl na dráhu domovského letiště a doroloval k hangáru.

„Salut, mon lieutenant. Ca va?“ hlásil se jeho mechanik.

„Ca va,“ odpověděl s palcem nahoru a šel se převléknout. Dnes se slaví narozeniny jejich francouzského velitele. Francouzi něco slavili skoro pořád. Měl pocit, že nejmíň obden.

Stůl byl všechno jen ne chudý. Těmhle věcem tady rozuměli. Uměli vychutnávat život. Každý si přiťukával s každým a debata se samozřejmě nakonec musela stočit na válku. Bude? Nebude? Chytal jednotlivá slova a spoléhal hlavně na Standu, který přišel z cizinecké legie a uměl jazyk dokonale. V každé odmlce mu rychle vysypal výcuc z toho, co se říkalo.

Proseděl celý večer u jedné sklenice vína a žádné rozjaření se nedostavovalo. V hlavě se mu skládaly střípky výroků, dojmů, tváří a článků z novin, které mu Standa či někdo jiný přečetl.

Francouzi žili v jakési schizofrenii. Jako kdyby tančili na palubě Titaniku. Některým by Hitler ani tolik nevadil, jen kdyby to nebyl Němec. Bošové jim odjakživa pili krev. Vedli sice na jejich účet vychloubačné řeči, ale ve skutečnosti z nich měli hrůzu. Prý se rozbijí o Maginotovu linii, uklidňovali se navzájem i každého, kdo byl ochoten naslouchat. Působilo to, jako by si tím nebyli tak úplně jistí. Francie prodělávala vnitřní rozklad. Vlády se měnily jako apoštolové na orloji. Zdálo se, že politická třída nemá lidem co nabídnout. Třetí republika nevěděla, co si počít sama se sebou. Rány zasazené předchozí válkou, v níž utrpěla Pyrrhovo vítězství, byly příliš velké a příliš živé. Chyběly prostředky, vůle i elán. Místo důvěry v sebe a v budoucnost panovalo poraženectví. Událostem čelili předstíráním, že o nich nevědí.

Obrannou doktrínu určovali staří maršálové, kteří měli být i se svými zásluhami z poslední války už dávno v důchodu. Alfou a omegou byla údajně nedobytná Maginotova linie. Byli jejím mýtem jako očarovaní. Bylo to opravdu fantastické a dokonalé dílo. Potřebovali už jenom ukázněného a uznalého nepřítele, který zaútočí právě na ni.

Největší nevýhoda pevností spočívá v tom, že se nehýbají. Geniální teoretik moderní tankové války, jistý plukovník Charles de Gaulle, upadl před několika lety v nemilost nadřízených, když o tom vydal knihu. Tu knihu, kterou měl později na nočním stolku Rommel i Patton a provázela je jako bible celou válku. Po zhroucení země vystoupí tento muž po vzoru středověké tradice jako velký conétable Francie, vrchní velitel a zemský správce pro dobu nepřítomnosti krále.

Letectvo mělo sloužit jako pomocná zbraň. Ani ve snu neuvažovali o tom, že by mohlo příští válku rozhodnout. Pétain a Gamelin prohlašovali, že něco jako letecká válka neexistuje. Základem vojska byly pevnosti, děla a francouzský pěšák v ovinovačkách. Za vrchol taktického umění považovali frontální útok na bodáky. Poražená polská generalita zanedlouho pošle Francouzům memorandum s přesným popisem Blitzkriegu. Bohorovní maršálové ani neotevřou obálku. Tragicky zaspali dobu a nevěděli o tom. Politici své armádě věřili. Co jim také zbývalo?

Oslava se protáhla skoro do svítání. Když poslední z letců odcházel do postele, vyšla daleko odtud osudná rána. Děla křižníku Schleswig-Holstein vystřelila první salvu na Westerplatte, polskou základnu v přístavu Svobodného města Gdaňsku. Bylo prvního září, tři čtvrtě na pět ráno. Hned nato se začaly rovinami západního Polska valit neuvěřitelné počty tanků, před nimiž zametaly cestu štuky a znemožňovaly jakýkoli pohyb na komunikacích. Poláci skočili na koně a tasili své pověstné dlouhé šavle. Byla to vskutku impozantní sebevražda. Jako by to nestačilo, z východu se na Poláky vrhl Hitlerův spolupachatel Stalin. S polskými vojáky nebojoval. Zajal je, dal je popravit a zahrnout do hromadných hrobů. Zločin stíhal zločin. Nacisté soutěžili s bolševiky kdo více a kdo hrůzněji.

Chamberlain neměl už jinou volbu než vyhlásit válku. Druhý Mnichov by probuzená britská veřejnost neunesla. I tak váhal ještě dva dny. Potom začali Britové, vědomi si svých slabin, jednat ale obdivuhodně rychle. Politické animozity šly stranou. Všichni věděli, co činí impérium velikým a koho tam potřebují.

Loďstvo a Churchill.

Ještě týž den povolal Chamberlain svého největšího kritika do vlády a jmenoval ho prvním lordem Admirality. Ač byla právě anglická neděle, změnil se ten klíčový úřad z hodiny na hodinu v místo horečné činnosti. Od jedné lodi ke druhé, po všech mořích a oceánech, letěl signál: „Winston is back“. Zpráva obkroužila celý svět, neboť tam všude byla Británie. Britský lev se probudil a poprvé zařval. Tak dlouho do něj nerozvážně rýpali, až mu nic jiného nezbylo. Teď vycenil zuby, prozatím aspoň na moři. Až to začne doopravdy, bude Royal Navy jedinou složkou imperiálních ozbrojených sil, která bude plně připravena.

Francie rovněž vyhlásila válku, ale pro piloty se skoro nic nezměnilo. Se znepokojením sledoval, že Francouzi na novou situaci téměř nereagují. Pro ně byla válka daleko. Snad doufali, že k nim třeba ani nedorazí. Němci měli na Rýně jen pár divizí. Zdaleka nebyli ještě tak silní, jak předstírali. Francouzi se nepokusili využít svou příležitost. To tak, nechat se vylákat z Maginotovy linie! Tuhle radost Bošům tedy neudělají! Jsou chytřejší. Zůstanou pěkně sedět na zadku a Bošové si na jejich betonu nabijí hubu sami.

Byli těmi svými pevnostmi doslova uhranutí. Ta nešťastná linie bude jejich konec, říkal si. Vždyť oni ji používají jako pštros písek. Přes ty hromady betonu nevidí skutečnost. Už zanedlouho se začnou v závratném tempu řítit po šikmé ploše omylů, které zaslepeně vršili nejméně od roku 1935.

Stále se létaly jen hlídkové a průzkumné lety. Snažili se nahlédnout co nejdál na východ od Maginotovy linie, zvědaví, co se tam skrývá. Neskrývalo se tam skoro nic. Blafování Hitlerovi dosud vždycky vycházelo. Občas jedna či druhá strana vystřelila, spíš jen tak ze sportu. Luftwaffe provokovala protivníka, ale k souboji došlo málokdy. Párkrát z dálky vystřelili na německou stíhačku. Ta jen krátce opětovala palbu a hned se stáhla. Francouzi tomu začali říkat dróle de guerre, podivná válka.

Pak se mu to konečně povedlo. Štěstí přeje připravenému. Tentokrát letěl výše než obvykle a místo vycházkového tempa držel plný plyn. Čekal na svého provokatéra. Když se Me-109 vynořil, nemyslel to tak úplně vážně. Jinak by měla francouzská stíhačka jen omezené šance. Po pár výstřelech se však začal Němec stahovat příliš pozdě, protože chybně odhadl rychlost a převýšení protivníka. Myslel, že to bude jen taková strkačka s ležérním Francouzem. Nemohl tušit, že za kniplem sedí dost naštvaný Čech a chce ho za každou cenu zabít. Dvojnásobně špatný odhad. Přesně tak to mohlo být napsáno v jeho úmrtním listu jako hlavní příčina smrti. Dlouhá kulometná dávka sedla přesně. Messerschmitt vylétl strmě do výšky, převrátil se a začal padat do vývrtky. Neklamný signál, že byl zasažen pilot. Za padajícím strojem se táhl pruh kouře až k zemi, o niž se rozbil na kusy.

Zamával křídly vojákům na zemi a upaloval zpátky, než ho opustí štěstí a přilétne jich víc.

Na letišti ho vítali jako hrdinu dne. Měl svůj první a úředně potvrzený sestřel. Dosud byl vojenský pilot. Od teďka mohl o sobě říkat, že je i válečný pilot.

Skončilo to samozřejmě večerní oslavou. Po půlnoci ztratila pijatika svou úvodní eleganci. To je mi teda povedená válka, říkal si, když zvracel spolu s přítelem Standou, opřený o zaparkované letadlo. Kdyby nás viděli Němci, vyděsí se a kapitulují. Opilecky se té myšlence hihňali a v té chvíli jim mohla být budoucnost ukradená.

Jenže budoucnost na ně nebrala ohled a hnala se mílovými kroky kupředu. Její rychlost teď určovalo tempo von Runstedtových tanků. Byl máj, lásky čas, desátého května 1940.

Úder přes Holandsko a Belgii byl drtivý. Opakoval se starý Schlieffenův plán. Byl to vousatý trik a kupodivu fungoval znovu. Jenže tentokrát se nekonal žádný zázrak na Marně. Wehrmacht se valila dál. Tankové svazy podporované letectvem nebylo čí m zastavit. Němci projeli i Ardenami, které Francouzi ponechali hájené jen minimálními silami. Podle názoru jejich maršálů se Ardeny k útoku nehodily. Jenže to zapomněli sdělit Němcům. Maginotova linie byla v kritické chvíli bohužel někde úplně jinde, než kde se válčilo.

Británie bleskově dokončila svůj vnitřní přerod. To, co tolik scházelo ve Francii. Německým útokem se definitivně vypařil poslední zbytek mandátu Chamberlainovy vlády. Mnichované promarnili svůj kredit a jejich další působení se stalo bezpředmětným. Ještě týž den v šest hodin večer dostal pan Winston Spencer Churchill pozvánku do Buckinghamského paláce a vrátil se odtamtud jako premiér. Jiří VI. nemohl zvolit lépe.

Nový první ministr vlády Jeho Veličenstva sestavuje válečný kabinet a nabízí sněmovně krev, dřinu, slzy a pot. Vyhlašuje válečné cíle Spojeného království: „Vítězství stůj co stůj, vítězství přes všechnu hrůzu, vítězství, jakkoli dlouhá a trnitá bude k němu cesta, neboť bez vítězství není přežití.“

Piloti ve Francii zatím dělali, co mohli, ale bylo jich málo. Jejich jednotka se stěhovala stále víc a víc k jihozápadu. Sestřelil ještě dva Němce a jednou měl sám namále. Letadlo, s nímž se mu podařilo přistát, bylo tak rozstřílené, že už nebylo možné ho opravit. Mechanici z něj vymontovali použitelné díly a zbytek zapálili. Pak se Standa, co uměl tak dobře francouzsky, z jednoho letu nevrátil. Viděli, jak jeho letadlo po zásahu dvou Messerschmittů hoří. Nevyskočil. Nebyl to jejich první ani poslední mrtvý.

Paříž byla prohlášena otevřeným městem. Britský expediční sbor pod velením lorda Gorta se evakuoval z obklíčení u Dunkerque. Němci obsadili pobřeží Severního moře, neuralgickou oblast pro bezpečnost Británie. Místo, které si vždycky dobře hlídala, jak ji naučily dějiny.

Záhy přišel totální rozpad fronty a francouzská armáda přestala být schopna klást organizovaný odpor. Němci byli na ni příliš rychlí a Francie těžce nemocná. Jako by v ní praskla pružina. Vláda uprchla do Tours a nakonec do Bordeaux. Žádá zoufale Brity o další letadla. Ti jich mají v očekávání věcí příštích sami málo. Už vědí, že mezi nimi a Hitlerem budou stát jen ona. Bude záležet na jednom každém stroji.

Kapitulace v Compiěgne a rytíř smutné postavy, maršál Pétain. Hrdina od Verdunu, který končí jako Emil Hácha. Francouzi nekladli Blitzkriegu odpor o nic déle než Poláci. Francie není jen na kolenou. Francie prakticky zaniká. Málokdo si všimne prvního malého plamínku, který zažehne obrození rozvrácené země. Jako kdysi dávno Jeanne d'Arc, Panna orleánská. Už čtyři dny před kapitulací se ozve na vlnách BBC zatím osamělý hlas. Hovoří generál Charles de Gaulle. Není to však hlas volající na poušti. Hned druhý den dostane z Francie vzkaz od úplně obyčejných lidí: „Generále, slyšeli jsme vás. Budeme vás očekávat.“ Pro zbytkovou oficiální Francii je však disidentem a dezertérem.

Pilotům se těsně předtím daří nalodit se na poslední lodě odplouvající z Bordeaux do Anglie.

Červenec 1940.

Anglie je poslední výspou odporu. Za čtyři roky se změní naopak v předmostí. Prozatím stojí úplně sama. Na její svobodné břehy přenášejí svou suverenitu a nezávislost všechny okupované evropské země. Pod ochranu Jeho Veličenstva přicházejí králové, prezidenti, vlády a zbytky jejich vojsk. Všichni věří v naplnění staré historické zkušenosti, že Británie v mnoha válkách často vyhrává jen jednu bitvu. Tu poslední.

Bilance je děsivá. Většina Evropy je obsazena. Všechny její lidské a průmyslové zdroje jsou Hitlerovi k dispozici. Srdečná dohoda Ribbentrop-Molotov mu kryje záda. Molotov gratuluje Hitlerovi k vítězství na západě. Z hladového bolševického Ruska proudí do Německa vlaky s obilím, uhlím, ropou a železnou rudou, jeden za druhým. Bude krutou, ale spravedlivou ironií historie, že poslední z nich přejede hranice nad ránem 22. června 1941, půl hodiny před začátkem dělostřelecké přípravy podle plánu Barbarossa. Východnímu appeasementu se dostane téže lekce jako nedávno západnímu. Nordická lest předčí lest asijskou. Do roka a do dne. A to byl Stalin v mnohem lehčím postavení než západní státníci. Na rozdíl od nich totiž k válce nepotřeboval souhlas občanů. Žádní v jeho zemi nežili. Měl jen nevolníky.

Všichni piloti jsou přijati do Královského letectva a rychle se přecvičují na Hurricany. Češi, Slováci, Poláci a další uprchlíci. Ti, kteří prošli prvními boji, mají cenu zlata.

Angličané se připravují na invazi. Budují zátarasy na pobřeží a staví narychlo domobranu, která nemá uniformy a někteří ani pušky. Ti se musí spokojit prozatím s vidlemi. Nikdo moc nemluví a nedává najevo velké emoce. Mlčenlivé odhodlání a urputnost se však zračí ve tváři každého venkovského strejce s kosou nastojato. Kdekdo si v těchto těžkých chvílích vzpomněl na verš z Thompsonovy „Rule, Britannia“:

Národy méně požehnané, tyranům padnou za oběť, z tebe však ostrov svobody se stane, bát budou se tě, závidět...

A také na památná slova admirála Nelsona, který 21. října 1805 zastavil u Trafalgaru napoleonskou záplavu, jež v šíleném víru zachvátila Kontinent a hrozila převalit se i na anglické břehy: „Anglie očekává, že každý muž splní svou povinnost.“ Jednoruký a jednooký Nelson ji splnil beze zbytku a na konci vítězné bitvy padl. Jeho flotila připravila Francii a Španělsko o loďstvo, aniž sama ztratila jediné plavidlo. Napoleonovi se nepodařilo doverské útesy zahlédnout ani dalekohledem. Zůstaly bílé, neušpiněné holínkami tyrana. A od nich později vypluli Wellingtonovi muži, aby napoleonské uzurpaci učinili definitivní konec. U belgické vesnice jménem Waterloo.

Je odvelen na letiště v Duxfordu u Cambridge. Má teď modrou uniformu s proužkem na rukávě. Poručík. U RAF tomu říkají Flying Officer. Cítí se tu jako doma. Nemá problém s jazykem. Teď je to on, kdo tlumočí kamarádům a nalévá do nich základy letecké angličtiny. Nad jejich baráky vlají dvě vlajky: červenobílá s modrým klínem a spolu s ní imperiální Union Jack. Už nejsou sami.

Všichni chápou vážnost chvíle. Nacházejí se v oku hurikánu. Zde se rozhoduje o dalším osudu světa. Nevypočitatelné dějiny se v jednom ze svých ztřeštěných rozmarů rozhodly přenést odpovědnost za něj zrovna na tenhle ostrov. Právě teď a právě tady. Nese ji na svých mohutných bedrech jediný člověk. Zavalitý muž s doutníkem. Ví, co je třeba učinit a nezaváhá ani na vteřinu. Dali mu práci a on se jí zhostí víc než skvěle. Za ním stojí celý Commonwealth národů, od žhavých pouští Austrálie až po mrazivá Severozápadní teritoria Kanady, od Jižní Afriky až po Nový Zéland. Všechny je spojuje světový oceán, který ovládá Královské námořnictvo. A co víc, spojuje je naděje a víra. Víra ve svobodu, demokracii a lidskou důstojnost.

Jeho vlastní bitva vypukla 18. srpna, kdy se jej ich eskadrona stává operační. Není na co čekat. Každé letadlo schopné jakž takž letu a střelby mu sí nahoru.

Pak začal tanec, jaký svět ještě neviděl. Tanec na napjatém laně bez záchranné sítě, na onom ostrém rozhraní mezi svobodou a porobou. První stání Božího soudu v kauze Král versus diktátor. Demokracie versus totalita. Právo versus vražedné bezpráví. Lidskost versus perverze. Boj muže proti muži. Techniky proti technice. Spitfiry a Hurricany proti Messerchmittům a Focke-Wulfům. Motory Rolls-Royce proti motorům Daimler-Benz a BMW. Kulomety Browning proti kulometům Rheinmetall-Borsig a Mauser.

Britové své slabší síly dokonale koordinovali. V podzemním operačním sále v Bentley Priory, nervovém centru RAF, věděli o každém hnutí na nebi i na zemi. Síť radarových stanic fungovala bezvadně. Měli v každém okamžiku jasno, kde a kolik mají letadel ve vzduchu, kdo je v záloze, kdo právě tankuje, kdo se z mise nevrátil, odkud přilétají Němci a kolik jich sestřelili. Podle toho bleskově a precizně přesouvali své muže i stroje a využívali je s maximální efektivitou. Královské letectvo fungovalo jako jediný živý organismus, vybavený očima, ušima a mozkem mezi nimi.

Piloti Luftwaffe nebyli vybaveni ničím. Věděli prd a začali si poslepu přilétat na svůj vlastní pohřeb. Napřed jednotlivě a pak hromadně. Velkohubý maršál Góring narazil na hranice svého taktického a velitelského umění hned na samém počátku.

6

Dám ti prozíravost, ukážu ti cestu, kterou půjdeš, budu ti radit, spočine na tobě mé oko.

(ŽALM 32, 8)

Po kritickém patnáctém září aktivita Luftwaffe prudce zeslábla. Napřed mysleli, že je to ticho před novou bouří a chystali se na nejhorší, než pochopili, že vyhráli.

Vítězství! Tohle je vítězství! Vyčerpaní piloti dostávali první dovolené.

Příští týdny potvrdily, že Němci opravdu rezignovali na další pokusy o ovládnutí britského vzdušného prostoru. Prohráli při převaze dvě ku jedné. Tím padla jakákoli možnost invaze. Velký ostrov si mohl poprvé aspoň trochu vydechnout. Záhy to nazvou bitvou o Británii. Battle of Britain. První vítězství, vybojované sotva tisícovkou mužů, změnilo chod dějin. Na konci tunelu se objevilo slabé mihotavé světélko.

Pravda vítězí. Ale jenom když není srab, přidával si svůj vlastní dovětek. Samotná pravda, ukrytá někde za trámem stodoly jako Bible kralická před jezuity, je každému na nic. Pravda musí být vidět na náměstích a ulicích, musí se vydat na moře a do vzduchu. A nikdy, ani na okamžik, nesmí odložit svůj velký klacek. Bez něj si ji můžeš strčit za klobouk. Znásilní ji kdejaký hejhula, který jde zrovna náhodou kolem. Je to pak jen taková jalová výšivka na praporu, který lze kdykoli stáhnout. Na půl žerdi nebo úplně.

Poslouchal Churchillovu řeč k parlamentu. Nikdy v dějinách lidských konfliktů nevděčilo tolik lidí za tak mnoho tak malé hrstce. Anglicky je ta hra slov výstižnější, napadlo ho. So much by so many to so few. Ten člověk je mistrem slova. Virtuos jazyka. Na rozdíl od mnoha jiných řečníků, které kdy slyšel, to nebyly fráze. Každé z těch slov odpovídalo skutečnosti. Co kdy řekl, to platilo. Proto se těší takové důvěře. Proto se opatrní a hluboce demokratičtí Britové nebáli propůjčit mu pravomoci téměř diktátorské jako ve starém Římě.

A ještě jeden smrtelný mrak se onoho září začal nad nacisty stahovat. Dosud ve velké dálce, za obzorem jejich vnímání. Zdánlivě drobná událost. Na západní a jižní frontě je ale jednou přijde hrozně draho. Prozatím se nestalo nic víc, než že pětapadesátiletý Kaliforňan, plukovník kavalerie, veterán z první světové a zakladatel americké tankové zbraně, se konečně dočkal povýšení na generála. Jistý George Smith Patton.

Po prohře svých stíhačů se Hitler domníval, že změní britské veřejné mínění bombardováním Londýna. Věřil, že vypukne nespokojenost a lidé si vynutí alespoň nějaké kompromisní a přijatelné příměří . Jako každý diktátor a populista chtěl zneužít toho, co považoval za slabinu demokracie, aniž byl schopen pochopit, že to je její síla. Britský lid ho vyvedl z fatálního omylu. Chtěl tu válku vyhrát a trval na tom. Každá další bomba a každý další mrtvý ho v tom jen utvrzovali. Odplata musí přijít a bude strašlivá. Oko za oko. Mrtvý za mrtvého. Dům za dům. Drážďany za Coventry. Považovali to za tak samozřejmé, že nebylo o čem diskutovat. Co se stalo, nemůže se odestát a skončit žádným kompromisem. To bylo hluboké přesvědčení všech, s nimiž mohl hovořit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž na konci cesty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.