Kim Harrison v nakladatelství

FANTOM Print

Mrtvá čarodějka přichází

Hodný, zlý a nemrtvý

Nikdy nezemřít

Pro hrst kouzel *

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

FANTOM Print

2011

Copyright © 2005 Kim Harrison

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-131-0

ISBN 978-80-7398-523-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-524-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

MUŽI, KTERÝ MI DAROVAL PRVNÍ ŽELÍZKA.

DÍKY, ŽE TU JSI.

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala svým nejbližším za pochopení, které mi projevili, když jsem se s touto knihou babrala. Ale hlavně bych chtěla poděkovat svému agentovi Richardu Curtisovi, který vycítil můj potenciál dřív, než si ho já vůbec všimla, a Dianě Gillové, která se mého potenciálu ujala a vytříbila ho.

1

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila, a povytáhla si lem vlněné rukavice, abych si zakryla holou kůži na zápěstí. Ztuhlými prsty jsem přesunula svůj druhý největší zaklínací kotlík k malému, otlučenému náhrobnímu kameni a dbala na to, aby z něj nevystříkla ani kapka přenosového elixíru. Byla zima a ve svitu levné bílé svíčky, kterou jsem minulý týden koupila ve výprodeji, se mi srážel dech.

Nakapala jsem vosk na náhrobní kámen a přilepila jím svíčku. Žaludek se mi stáhl, když jsem se zadívala na sílící zář na obzoru, která se skoro nedala odlišit od světel města. Brzy vyjde měsíc, který už překonal úplněk a byl nyní na ústupu. Nebyl právě nejvhodnější čas na vyvolávání démonů, ale i kdybych ho nezavolala, stejně by se objevil. Raději se s Algaliareptem sejdu za vlastních podmínek – před půlnocí.

Ušklíbla jsem se a ohlédla se po jasně osvětleném kostele, ve kterém jsem žila s Ivy. Ta měla nějaké pochůzky a ani netušila, že jsem uzavřela dohodu s démonem, natož že nastal čas zaplatit za jeho služby. Asi bych mohla všechno udělat uvnitř, pěkně v teple, v krásné kuchyni s čarodějnými pomůckami a s moderními vymoženostmi, ale vyvolat démona uprostřed hřbitova mi připadalo zvrhle správné, a to i navzdory sněhu a chladu.

A chtěla jsem se tu s ním sejít i proto, aby Ivy nemusela případně celý zítřek drhnout krev ze stropu.

Zda to bude démonova krev, nebo moje vlastní, to byla otázka, kterou snad nebudu muset zodpovědět. Nemínila jsem Algaliareptovi dovolit, aby mě vtáhl do záhrobí a udělal si ze mě důvěrnici. Prostě to nešlo. Už jednou jsem ho přiměla krvácet. A když krvácí, může i zemřít. Bože, pomoz mi přežít. Pomoz mi najít způsob, jak proměnit celou věc v něco dobrého.

Látka mého kabátu tiše zašustila, když jsem se objala pažemi a nohou hrubě seškrábala zmrzlý sníh z jílově červeného betonu, na kterém jsem našla vytesaný kruh. Čtvercový kus kamene o velikosti místnosti jasně označoval, kde končí Boží přízeň a začíná chaos. Zdejší duchovní ho kdysi dávno nechal položit na znesvěcený kus země proto, aby do ní někoho omylem neuložili k věčnému odpočinku, anebo aby do země zapustil sochu klečícího, bitvou znaveného anděla. Z masivního náhrobního kamene bylo odstraněno jméno, takže zůstala jen data. Ať už tu ležel kdokoli, zemřel v roce 1852 ve věku dvaceti čtyř let. Doufala jsem, že to není zlé znamení.

Zabetonovat hrob, aby mrtvý nemohl vstát z mrtvých, někdy fungovalo – a jindy ne – země už v každém případě nebyla svěcená. A protože půda okolo stále svěcená byla, připadalo mi to jako dobré místo pro vyvolání démona. Kdyby došlo k nejhoršímu, vždycky jsem mohla uskočit na svěcenou půdu a zůstat v bezpečí, dokud nevyjde slunce a Algaliarept nebude vtažen zpět do záhrobí.

Prsty se mi třásly, když jsem z kapsy kabátu vytahovala váček z bílého hedvábí se solí, kterou jsem vyškrábala z dvanáctikilového pytle. Vzala jsem si jí s sebou víc, než bylo nutné, ale chtěla jsem vytvořit pevný kruh a část se rozpustí v tajícím sněhu. Pohlédla jsem na nebe, abych odhadla, kterým směrem leží sever, a přesně v místě, kde jsem ho tušila, jsem na kruhu našla značku. Skutečnost, že v minulosti někdo použil tento kruh k vyvolání démona, moji sebejistotu neposílila. Vyvolávání démonů nebylo nelegální ani nemorální, jen velmi, velmi hloupé.

Od severu jsem se pomalu vydala po směru hodinových ručiček, obcházela kruh zvenčí a uzavřela do něj sochu anděla i většinu znesvěcené země. Kruh tak měl asi čtyři a půl metru v průměru, byl poměrně velký a na jeho uzavření a udržení by obvykle bylo zapotřebí přinejmenším tří čarodějek, já ale byla dost dobrá na to, abych ho naplnila mocí silové čáry sama. Napadlo mě, že to je asi důvod, proč má démon tak velký zájem o to, abych se stala jeho nejnovější důvěrnicí.

Dnes večer zjistím, jestli mě pečlivě zformulovaná dohoda, kterou jsem před třemi měsíci uzavřela, udrží naživu a na správné straně silových čar. Souhlasila jsem, že se dobrovolně stanu Algaliareptovou důvěrnicí, pokud bude svědčit proti Piscarymu, zůstane mi ale duše.

Soud oficiálně skončil dnes dvě hodiny po soumraku, démon splnil svoji část dohody a nastal čas, abych já splnila tu svou. Fakt, že nemrtvý upír, který ovládal většinu cincinnatského podsvětí, byl odsouzen k pěti stům letům vězení za vraždy nejlepších čarodějů silových čar ve městě, se teď zdál málo podstatný. Obzvláště když jsem si byla jistá, že ho právníci dostanou ven už za stovku.

Všichni na obou stranách zákona se teď ptali, jestli se Kistenovi, Piscarymu bývalému prostředníkovi, podaří udržet moc, dokud se nemrtvý upír nevrátí, Ivy se totiž rozhodně nemínila ujmout svých povinností, přestože ji Piscary učinil novou prostřednicí. Pokud mi po dnešní noci zůstanou život i duše, začnu se zajímat trochu míň o sebe a trochu víc o svoji spolubydlící, ale napřed se musím vypořádat s démonem.

Ramena mě bolela napětím, když jsem z kapsy kabátu vytáhla mléčně zelené svíce a rozmístila je na hrotech pentagramu na kruhu. Zapálila jsem je bílou svíčkou, kterou jsem použila při přípravě přenosového elixíru. Plamínky se třepotaly a já je chvíli sledovala, abych se ujistila, že nezhasnou, pak jsem vrátila svíčku zpátky na náhrobek vně kruhu.

Tichý zvuk auta přitáhl moji pozornost k vysokým zdem, které oddělovaly hřbitov od okolí. Soustředila jsem se na nejbližší silovou čáru, stáhla si dolů pletenou čepici, zadupala nohama, abych si z džínů oprášila sníh, a naposledy všechno zkontrolovala. Už jsem to dál nemohla protahovat.

Pomalu jsem se nadechla a vůlí jsem se dotkla malinké silové čáry, která protínala hřbitov u kostela. Syčivě jsem vydechla nosem, ztuhla a málem upadla, jak se změnila má rovnováha. Zdálo se, že mráz ochladil i silovou čáru, protože se do mě zařízla s nezvyklou ledovostí. Rukou v rukavici jsem se opřela o náhrobek se svíčkou a v nitru se mi zatím hromadila energie.

Až se moc vyrovná, přebytek odteče zpátky do čáry. Do té doby mi nezbývalo než zatnout zuby a strpět šimravý pocit vln energie, které zalévaly teoretické údy v mé mysli, zrcadlový odraz mých skutečných rukou a nohou. Pokaždé to bylo horší. Pokaždé rychlejší. Pokaždé mi to víc a víc připomínalo útok.

Přestože mi připadalo, že uběhla celá věčnost, ve skutečnosti se moc vyrovnala během jediného úderu srdce. Zpotily se mi ruce a přepadl mě nepříjemný pocit, že je mi zároveň horko i zima, jako bych měla horečku. Sundala jsem si rukavice a vrazila je do kapsy. Tichou zimní nocí zacinkaly talismany na mém náramku. Nepomůžou mi. Dokonce ani křížek.

Potřebovala jsem rychle uzavřít kruh. Algaliarept vždy vycítil, když jsem se napíchla na silovou čáru, a musela jsem ho vyvolat dřív, než se objeví sám od sebe a připraví mě tak i o tu trochu moci, kterou nad ním budu mít, když ho vyvolám. Zvedla jsem studený měděný kotlík s přenosovým elixírem a udělala něco, co ještě žádná čarodějka nepřežila; vstoupila jsem do kruhu, do kterého jsem plánovala přivolat Algaliarepta.

Zůstala jsem stát naproti zabetonované soše v životní velikosti a vydechla. Socha zčernala bakteriemi a smogem, takže vypadala jako padlý anděl. Skutečnost, že se postava truchlivě skláněla nad mečem, který držela v rukou jako obětinu, ten strašidelný dojem jen zesilovala. Ve složených křídlech stočených okolo těla se ukrývalo ptačí hnízdo. Tvář sochy vypadala nepřirozeně a i její paže byly na člověka či inderlanďana příliš dlouhé. Dokonce ani Jenks nedovoloval svým dětem, aby si v blízkosti sochy hrály.

„Prosím, ať jsem se nezmýlila,“ pošeptala jsem soše a v duchu jsem kruh z bílé soli přesunula z této reality do záhrobí. Zapotácela jsem se, protože ze mě přesun vysál většinu energie, která se ve mně nahromadila. Elixír v kotlíku zašplouchal, a protože jsem stále vrávorala, postavila jsem ho do sněhu, abych ho nevylila. Pohledem jsem zalétla k zeleným svíčkám. Děsivě zprůsvitněly, protože se přesunuly do záhrobí spolu se solí. Plamínky ale existovaly v obou světech a prosvětlovaly noc.

Moc silové čáry začala opět narůstat a její pomalý přítok byl stejně nepříjemný jako první nával. Kruh ze soli zatím nahradila záhrobní realita, vystoupala vysoko nade mě a uzavřela se nad mojí hlavou. Střídajícími se závoji realit neproniklo nic hmotnějšího než vzduch, a protože jsem to byla já, kdo kruh uzavřel, mohla jsem ho jen já opět zlomit – tedy pokud jsem ho uzavřela správně.

„Algaliarepte, volám tě,“ zašeptala jsem s bušícím srdcem. Většina lidí používá k vyvolání a ovládnutí démona různá zaříkadla, ale protože já už s ním měla uzavřenou dohodu, stačilo mi prostě vyslovit jeho jméno a přát si, aby se objevil, a přitáhla jsem ho silovými čarami. Mám to ale štěstí.

Žaludek se mi stáhl, když mezi mnou a válečnickým andělem roztál malý plácek sněhu. Sníh se proměnil v páru, v oblak narudlé mlhy, která začala vykreslovat obrysy těla, ještě ale nepřijalo tvar. Čekala jsem a mé napětí sílilo. Algaliarept si volil různé tvary, bez mého vědomí se mi hrabal v mysli, dokud nenašel to, co mě nejvíce děsilo. Kdysi to byla Ivy. Pak Kisten – dokud jsem s ním ve výtahu nestrávila pošetilý okamžik upírem vyvolané vášně. Je dost těžké bát se někoho, s kým jste se líbali. Nickovi, mému klukovi, se pokaždé zjevil v podobě slintajícího psiska o velikosti poníka.

Tentokrát ale zjevně plánoval zjevit se v lidské podobě a já hádala, že přijme buďto podobu Piscaryho – upíra, kterého jsem právě poslala do vězení – anebo, což by bylo typičtější, mladého britského džentlmena v zeleném sametovém kabátci se šosy.

„Ani jeden už tě neděsí,“ ozval se hlas z mlhy a já prudce zvedla hlavu.

Byl to můj hlas. „Ach, do prdele,“ zaklela jsem, sebrala kotlík a začala couvat, až jsem málem prolomila kruh. Zjeví se jako já. Nesnášela jsem to. „Nebojím se sama sebe!“ křikla jsem, ještě než se úplně zhmotnil.

„Ale ano, bojíš.“

Hlas zněl správně, ale rytmus a přízvuk neodpovídaly. Uchváceně jsem sledovala, jak Algaliarept přijal moji podobu, chlípně si přejel rukama po těle, splaskl si hruď do mé ubohé imitace ženství, křivka jeho boků byla ale patrně štědřejší, než jsem si zasloužila. Oblékl se do černých kožených kalhot, červeného živůtku a do černých sandálů na podpatku, které na zasněženém hřbitově vypadaly směšně.

Přivřel víčka, pootevřel rty a potřásl hlavou, aby moje střapaté, po ramena dlouhé rusé kudrny zbavil zbytků záhrobního oparu. Dal mi víc pih, než jsem kdy mohla mít, a moje oči rozhodně nebyly rudé jako ty jeho, nýbrž zelené. A neměly ani zorničky ve tvaru štěrbin.

„Nepovedly se ti oči,“ řekla jsem a postavila kotlík na okraj kruhu. Zaskřípala jsem zuby, protože jsem nenáviděla, že slyšel, jak se mi třese hlas.

Démon se zhoupl v bocích, jednu nohu přesunul vpřed a luskl prsty. V ruce se mu objevily černé sluneční brýle, za kterými ukryl své nepřirozené oči. „Teď už to nevadí,“ řekl a já se otřásla nad tím, jak moc se jeho hlas podobal mému.

„Vůbec nevypadáš jako já,“ řekla jsem, neuvědomila jsem si totiž, že jsem tolik zhubla. Rozhodla jsem se, že se budu moct zase vrátit k mléčným koktejlům a hranolkům.

Algaliarept se usmál. „A co kdybych si vyčesal vlasy?“ posmíval se, shrnul si neposedné kudrny a zvedl je na vršek mé, tedy své hlavy. Kousal se do rtů, dokud mu nezrudly, pak zasténal a zaujal pózu, jako by měl ruce svázané nad hlavou při erotických hrátkách. Opřel se o meč v rukou anděla a necudně se rozvalil.

Schoulila jsem se hlouběji do kabátu s falešnou kožešinou na límci. Ze vzdálené ulice k nám dolehl zvuk pomalu jedoucího auta. „Mohli bychom se do toho pustit? Začínají mi mrznout nohy.“

Zvedl hlavu a usmál se. „Nemáš žádný smysl pro humor, Rachel Mariano Morganová,“ řekl mým hlasem, ale s obvyklým intelektuálním britským přízvukem. „Jednáš však na rovinu. Nenutíš mě, abych tě do záhrobí odvlekl, což dokazuje silnou vůli. S radostí tě zlomím.“

Trhla jsem sebou, když se přes něj přelila vlna záhrobní energie. Opět změnil podobu, ale ramena se mi uvolnila, když přijal vzhled muže v krajkách a v zeleném sametu. Dlouhé tmavé vlasy získaly upravený vzhled a na nose se mu objevily kulaté brýle s kouřovými skly. Elegantní štíhlou postavu s úzkým pasem podtrhly bledá pleť a výrazné rysy. Vzezření doplnily boty na vysokém podpatku a krásný kabátec. Démon se proměnil v charismatického mladého obchodníka z osmnáctého století, bohatého muže, kterého čekala zářná budoucnost.

Vzpomněla jsem si na strašlivé místo činu, které jsem na podzim kontaminovala ve snaze svést vraždy nejlepších čarodějů silových čar v Cincinnati na Trenta Kalamacka. Na Piscaryho rozkaz je ale masakroval právě Al. Všichni zemřeli pro jeho potěšení bolestivou smrtí. Al byl sadista, a to bez ohledu na to, jak vypadal.

„Ano, dejme se do toho,“ řekl, vytáhl plechovou krabičku s černým práškem vonícím po Síře a šňupl si. Utřel si nos a šťouchl nohou do kruhu. Trhla jsem sebou. „Pěkně pevný. Ale je tu zima. Ceri má radši teplo.“

Ceri? napadlo mě. Vzápětí všechen sníh v kruhu roztál a proměnil se v páru. Ve vzduchu bylo chvíli silně cítit mokré dláždění, pach ale rázem zmizel, když světle červený beton uschl.

„Ceri,“ řekl Algaliarept a tón jeho tichého hlasu mě šokoval, bylo v něm totiž zároveň vábení i rozkaz. „Pojď sem.“

Zírala jsem, když zpoza Algaliarepta a zdánlivě odnikud vystoupila žena. Byla hubená, srdcovitou tvář měla nezdravě žlutou a lícní kosti vystouplé. Protože byla mnohem menší než já, působila drobným, téměř dětským dojmem. Hlavu držela sklopenou a světlé, průsvitné vlasy jí dosahovaly téměř do půlky zad. Oblečená byla do krásných šatů, které jí spadaly k bosým nohám. Byly to nádherné šaty – luxusní hedvábí fialové, zelené a zlaté barvy – a obepínaly jí tělo, jako by je měla na sobě namalované. Přestože byla malá, měla dokonalé křivky, i když vypadala možná až příliš křehce.

„Ceri,“ řekl Algaliarept a rukou v bílé rukavici jí zvedl hlavu. Zelené oči měla dokořán a prázdné. „Co jsem ti říkal o bosých nohách?“

Tváří jí problesklo podráždění, ale pouze vzdáleně, nedokázalo proniknout její otupělostí. Pohlédla jsem dolů a spatřila, jak se jí na nohách zhmotnily vyšívané střevíčky.

„To je lepší.“ Algaliarept se od ní odvrátil a já si uvědomila, že ve své parádě tvoří dokonalý pár. Byla nádherná, její mysl byla ale úplně prázdná, zešílela totiž ze syrové magie, kterou ji démon nutil uchovávat, filtroval totiž přes ni moc silové čáry, aby sám nebyl v ohrožení. Útroby se mi zkroutily hrůzou.

„Nezabíjej ji,“ zašeptala jsem a v ústech mi vyschlo. „Skončil jsi s ní. Nech ji žít.“

Algaliarept si stáhl brýle s kouřovými skly a přes jejich obroučky na mě upřel rudé oči. „Líbí se ti?“ řekl. „Je pěkná, že? Je jí víc než tisíc let a ode dne, kdy jsem jí sebral duši, nezestárla ani o den. Abych byl upřímný, to kvůli ní mě pozvali na většinu večírků. Bez protestů se každému oddala. No, prvních sto let to byly samé slzy a kvílení. Je to sice zábavné, ale omrzí to. Budeš se vzpírat, že ano?“

Zaťala jsem čelisti. „Když už jsi s ní skončil, vrať jí duši.“

Algaliarept se zasmál. „Ach, ty jsi tak milá!“ řekl a tleskl rukama. „Ale tu bych jí vrátil v každém případě. Pošpinil jsem ji tak, že nemá šanci očistit se, zatímco ta moje zůstala skoro úplně čistá. A zabiji ji dřív, než bude moct požádat svého boha o odpuštění.“ Úskočně se zazubil a olízl si silné rty. „Stejně je to všechno jenom lež, víš?“

Zamrazilo mě, když se zlomená žena zhroutila na malou hromádku fialové, zelené a zlaté u jeho nohou. Raději zemřu, než bych dovolila, aby mě odvlekl do záhrobí a udělal ze mě… tohle. „Bastarde,“ zašeptala jsem.

Algaliarept mávl rukou, jako by chtěl říct: „No a?“ Otočil se k Ceri, našel v záhybech látky její ruku a pomohl jí vstát. Opět byla bosá. „Ceri,“ vábil ji démon, pak pohlédl na mě. „Měl jsem ji vyměnit už před čtyřiceti lety, ale Zvrat všechno zkomplikoval. Už ani nevnímá, když ji napřed neoslovím jménem.“ Otočil se zpátky k ženě. „Ceri, buď tak hodná a přines přenosový elixír, který jsi připravila.“

Rozbolel mě žaludek. „Mám svůj,“ řekla jsem. Ceri mrkla a poprvé se jí v obličeji objevil náznak pochopení. Upřela na mě velké, vážné a prázdné oči, jako by si mě teprve teď všimla. Obrátila pohled k zaklínacímu kotlíku u mých nohou a k mléčně zeleným svíčkám okolo. Stála před pomníkem se sochou anděla a v očích jí sílila panika. Asi si právě uvědomila, co se chystá.

„Báječné,“ řekl Algaliarept. „Už se snažíš být užitečná, ale já chci Ceriin.“ Pohlédl na Ceri, která otevřela ústa a odhalila malinké bílé zuby. „Ano, lásko. Nastal čas, abys odešla na odpočinek. Přines mi kotlík a přenosový elixír.“

Ceri se napjala a přikrčila, pak udělala gesto a mezi námi se objevil měděný kotel veliký jako dítě a se stěnami silnějšími než mé zápěstí. Byl plný jantarově žluté tekutiny, ve které plavaly kousky divokého muškátu, jako by uvízly v gelu.

Vzduch se oteploval, vůně ozónu sílila a já si rozepnula kabát. Algaliarept si pobrukoval a očividně měl báječnou náladu. Pokynul mi, ať přistoupím blíž, já poslechla a dotkla se stříbrného nože schovaného v rukávu. Zrychlil se mi tep a napadlo mě, jestli mě naše dohoda ochrání. Nůž mi zrovna moc nepomůže.

Démon se zakřenil, odhalil ploché, rovné zuby a natáhl se k Ceri. „Zrcadlo,“ přikázal a křehká žena se sehnula pro věštecké zrcadlo, které tam ještě před chvílí nebylo. Držela ho před Algaliareptem jako stůl.

Polkla jsem, protože jsem si vzpomněla na ohavný pocit, který mě ovládl, když jsem ze sebe na podzim vytlačila auru do věšteckého zrcadla. Démon si sundal rukavice, položil zarudlé ruce s velkými klouby na zrcadlo a roztáhl doširoka prsty. Zavřel oči a zachvěl se, když z něj začala plynout aura, odkapávala mu z rukou jako inkoust a vířila a hromadila se v jeho odrazu. „Do elixíru s tím, Ceri, lásko. A pospěš si.“

Skoro lapala po dechu, když nesla zrcadlo s Algaliareptovou aurou ke kotli. Nebylo to jeho tíhou; na vině bylo to, co se dělo. Uměla jsem si představit, že znovu prožívá noc, kdy stála na mém místě a sledovala svoji předchůdkyni, jako já teď sledovala ji. Musela vědět, co přijde, ale uvnitř byla tak umrtvělá, že dokázala jen plnit rozkazy. Ale její očividná, bezmocná panika mi říkala, že v ní zůstalo něco, co stálo za záchranu.

„Osvoboď ji,“ řekla jsem, schoulila se ve svém ošklivém kabátě a zatěkala očima od Ceri ke kotli a k Algaliareptovi. „Napřed ji osvoboď.“

„Proč?“ Líně si prohlédl nehty, pak si znovu nasadil rukavice.

„Radši se zabiju, než abych ti dovolila odvléct mě do záhrobí. Chci, abys ji napřed osvobodil.“

Algaliarept se dlouze a hluboce zasmál. Opřel se rukou o anděla a málem se zlomil v pase. Pod mýma nohama to tlumeně zadunělo a kamenná základna pukla s prásknutím připomínajícím výstřel. Ceri zírala, bledé rty měla ochablé a rychle po mně přejížděla očima. Zdálo se, že se v ní něco probouzí, dlouho potlačované vzpomínky a myšlenky.

„Budeš bojovat,“ řekl Algaliarept potěšeně. „Báječné. Doufal jsem, že budeš.“ Zadíval se mi do očí, uculil se a dotkl se obrouček brýlí. „Adsimulo calefacio.“

Nůž v mém rukávu vzplál. Vyjekla jsem a shodila ze sebe kabát. Narazil na bublinu kruhu a sklouzl po ní dolů. Démon na mě hleděl. „Rachel Mariano Morganová. Přestaň zkoušet moji trpělivost. Pojď sem a odříkej tu zatracenou formuli.“

Neměla jsem na vybranou. Kdybych to neudělala, prohlásil by, že jsem porušila dohodu, připravil by mě o duši a odvlekl mě do záhrobí. Mojí jedinou nadějí bylo dodržet podmínky. Pohlédla jsem na Ceri a přála si, aby od Algaliarepta ustoupila, přejížděla ale prsty po datech vytesaných do prasklého náhrobku a její pleť, která už tak trpěla nedostatkem slunce, ještě víc pobledla.

„Pamatuješ si slova?“ zeptal se Algaliarept, když jsem se zastavila u kotle, který mi sahal až po kolena.

Nakoukla jsem do něj a nijak mě nepřekvapilo, že démonova aura je černá. Kývla jsem a udělalo se mi mdlo, když jsem si vzpomněla na to, jak jsem omylem udělala z Nicka svého důvěrníka. Opravdu tomu byly sotva tři měsíce? „Můžu to říct anglicky,“ zašeptala jsem. Nick. Ach bože. Ani jsem se nerozloučila. V poslední době se choval tak odměřeně, že jsem nesebrala odvahu říct mu, co se děje. Neřekla jsem to nikomu.

„To stačí.“ Jeho brýle zmizely a upřel na mě ty své zatracené kozlí oči se zorničkami ve tvaru štěrbin. Srdce mi divoce bušilo, ale bylo to mé rozhodnutí. Musela jsem s ním žít, nebo zemřít.

Algaliareptovi se začal ze rtů linout hluboký, zvučný hlas, který vibroval mým nitrem. Mluvil latinsky a já ta slova znala, a přesto ne, připadalo mi to jako vidina snu. „Pars tibi, totum mihi. Vinctus vinculis, prece factis.“

„Něco tobě,“ opakovala jsem anglicky, jak jsem si zaklínadlo pamatovala, „ale všechno mně. Prosím, spoj se se mnou.“

Démonův úsměv se rozšířil a z jeho sebejistoty mě zamrazilo. „Luna servata, lux sanata. Chaos statutum, pejus minutum.“

Těžce jsem polkla. „Měsíc mě zachránil, staré světlo vyléčilo,“ šeptala jsem. „Vláda chaosu přináší neštěstí.“

Algaliarept sevřel okraje kotlíku tak dychtivě, až mu zbělely klouby. „Mentem tegens, malum ferens. Semper servus dum duret mundus,“ řekl a Ceri vzlykla. Byl to tichý zvuk, jako když mňoukne kočka, a rychle ho potlačila. „No tak,“ pobídl ji Algaliarept a byl tak vzrušený, že se začal na okrajích rozplývat. „Řekni to a ponoř ruce do elixíru.“

Zaváhala jsem a upřela pohled na Ceri schoulenou u náhrobního kamene. Její šaty kolem ní tvořily pestrobarevnou louži. „Napřed mě zbav jednoho dluhu k sobě.“

„Jsi pěkně dotěrná potvora, Rachel Mariano Morganová.“

„Udělej to!“ uhodila jsem na něj. „Slíbil jsi, že to uděláš. Zbav mě jedné značky, jak jsme se dohodli.“

Naklonil se přes kotlík, až jsem v jeho brýlích uviděla svůj vyděšený odraz a vytřeštěné oči. „Nic to nezmění. Odříkej kletbu a skončeme to.“

„Chceš tím říct, že nedodržíš svoji část dohody?“ provokovala jsem a on se zasmál.

„Ne. To v žádném případě, a pokud jsi doufala, že mě na tom nachytáš, že poruším dohodu, pak jsi hloupá. Sejmu z tebe jednu značku, ale pořád mi budeš dlužit laskavost.“ Olízl si rty. „A jako moje důvěrnice budeš patřit mně.“

Kolena se mi rozklepala hrůzou a úlevou zároveň, udělalo se mi zle a musela jsem zadržet dech, abych se nepozvracela. Ale musela jsem napřed splnit svoji část dohody, než zjistím, jestli jsem hádala správně a uniknu z démonovy sítě díky detailu zvanému svobodná vůle.

„Poskytni klid mysli,“ řekla jsem roztřeseně, „nositeli bolesti. Buď otrokem, dokud světy nezemřou.“

Algaliarept vydal spokojený zvuk. Zaťala jsem čelisti a vrazila ruce do kotlíku. Zařízl se mi do nich chlad a spálil je, až jsem nic necítila. Ucukla jsem. S hrůzou jsem zírala na své ruce, ale na prstech s rudě nalakovanými nehty se nic nezměnilo.

A pak do mě vnikla Algaliareptova aura a dotkla se mého ki.

Vytřeštila jsem oči agonií. Zhluboka jsem se nadechla, abych zaječela, ale nedokázala jsem ze sebe vypravit ani hlásku. Všimla jsem si, jak Ceri mhouří oči vzpomínkami. Na opačné straně kotlíku se Algaliarept zubil od ucha k uchu. Zalykala jsem se a bojovala o každý nádech, protože se mi zdálo, jako by se vzduch proměnil v olej. Padla jsem na všechny čtyři a zhmoždila si ruce a kolena na betonu. Vlasy mi zahalily obličej a snažila jsem se nezvracet. Nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem přemýšlet!

Démonova aura mě dusila jako mokrá přikrývka, ze které kapala kyselina. Halila mě zvenku i zevnitř a její moc obklopovala moji sílu. Mačkala moji vůli, až z ní nic nezůstalo. Slyšela jsem úder svého srdce, pak další. Roztřeseně jsem se nadechla a spolkla ostrou pachuť zvratků. Přežiju. Jen jeho aura mě zabít nedokáže. Zvládnu to. Zvládnu.

Rozechvěle jsem vzhlédla, zatímco šok ustupoval a měnil se v něco, s čím jsem si dokázala poradit. Kotel zmizel a Ceri se choulila za obrovským náhrobkem vedle Algaliarepta. Nadechla jsem se, ale přes démonovu auru jsem nic necítila. Pohnula jsem se, ale nevnímala jsem hrubý beton pod prsty. Byla jsem úplně otupělá. Všechno jsem vnímala tlumeně, jakoby přes bavlnu.

Všechno až na moc nedaleké silové čáry. Cítila jsem, jak bzučí třicet metrů ode mě jako vedení vysokého napětí. Zalapala jsem po dechu, zvedla se a šokovalo mě, že čáru vidím. Viděla jsem všechno, jako bych se dívala druhým zrakem – ale nedívala. Převrátil se mi žaludek, když jsem spatřila, že můj kruh, který kdysi podbarvovala veselá zlatá mé aury, je nyní celý černý.

Otočila jsem se k démonovi, uviděla hustou černou auru, která ho obklopovala, a věděla, že z velké části halí i tu moji. Pak jsem se podívala na Ceri a přes Algaliareptovu auru jsem sotva dokázala rozeznat její rysy. Neměla žádnou vlastní auru, kterou by mohla bojovat proti démonově, přišla totiž o duši. A právě k tomu jsem upnula všechny své naděje.

Jestli mi zůstala duše, zůstala mi i aura, i když byla zadušená Algaliareptovou. A s duší mi zůstala i svobodná vůle. Na rozdíl od Ceri jsem mohla říct ne. Pomalu jsem si začala vzpomínat, jak se to dělá.

„Osvoboď ji,“ zachraptěla jsem. „Přijala jsem tvoji zatracenou auru, takže ji osvoboď.“

„Ach, proč ne?“ zachechtal se démon a promnul si ruce. „Její vražda bude báječným začátkem tvého učednictví. Ceri?“

Štíhlá žena se vyškrábala na nohy, zvedla hlavu a v srdcovité tváři se jí zračila panika.

„Ceridwen Merriam Dulciatová,“ řekl Algaliarept. „Před tím, než tě zabiji, ti vrátím duši. Za to můžeš poděkovat Rachel.“

Trhla jsem sebou. Rachel? Dříve jsem vždy bývala Rachel Mariana Morganová. Jako důvěrnice jsem očividně nebyla hodna celého jména. To mě namíchlo.

Ceri vydala tichý zvuk a zavrávorala. Novým zrakem jsem sledovala, jak z ní spadla Algaliareptova pouta. Na okamžik ji ozářil slabounký záblesk nejčistší modré – navrácená duše se ji hned pokusila obklopit a chránit – vzápětí ale zmizel pod tisíciletým nánosem tmy, který démon na její duši vložil, zatímco ji měl v úschově. Pohnula rty, ale nedokázala promluvit. Oči se jí zakalily, začala lapat po dechu a já k ní přiskočila a chytila ji, než mohla upadnout. S námahou jsem ji odtáhla na svoji stranu kruhu.

Algaliarept se po ní natáhl. Vzedmul se ve mně adrenalin. Pustila jsem Ceri, narovnala se a napíchla se na silovou čáru. „Rhombus!“ vykřikla jsem slovo zaklínadla, které jsem cvičila celé tři měsíce a které mělo vytvořit ochranný kruh, aniž bych ho musela nakreslit.

Výbuch moci tak velké, až jsem zavrávorala, mě s Ceri uzavřel do druhého, menšího kruhu uvnitř toho prvního. Tento kruh ale postrádal ohnisko, proto se přebytečná energie rozlétla do okolí, místo aby se vrátila zpět do silové čáry. Démon zaklel, protože ho moc odhodila dozadu a přirazila ho zevnitř na původní kruh, který stále existoval. Ozvalo se cinknutí, které zavibrovalo mým nitrem, první kruh se prolomil a Algaliarept spadl na zem.

Klesla jsem na všechny čtyři a těžce dýchala. Algaliarept na mě zamrkal, pak se zlovolně zakřenil. „Sdílíme auru, lásko,“ řekl. „Tvůj kruh už mě nezastaví.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Překvapení,“ zanotoval, vstal a pečlivě si oprášil sametový plášť.

Ach bože. Pokud ho nezadržel první kruh, nezadrží ho ani druhý. Počítala jsem s tím, že by se to mohlo stát. „Ceri?“ zašeptala jsem. „Vstávej. Musíme jít.“

Algaliarept pohlédl za mě, na svěcenou půdu, která nás obklopovala. Svaly se mi napjaly.

Démon skočil. Zaječela jsem, popadla Ceri a vrhla se dozadu. Skoro jsem si nevšimla vlny záhrobí, která mě zalila, když jsem prolomila kruh. Při pádu na zem jsem si vyrazila dech a Ceri přistála na mně. Bez dechu jsem zaškrábala podpatky do sněhu a odplazila se ještě dál. Pod prsty jsem cítila drsnou zlatou výšivku na Ceriiných plesových šatech, když jsem ji táhla za sebou, až jsem si byla jistá, že jsme obě na svěcené půdě.

„Zatraceně, do pekla s vámi!“ řval Algaliarept zuřivě na okraji betonu.

Vstala jsem a celá se třásla. Se zatajeným dechem jsem pohlédla na rozzuřeného démona.

„Ceri!“ křikl a do vzduchu se vznesl zápach spálené pryskyřice, když překročil neviditelnou bariéru a musel ucuknout zpátky. „Hoď mi ji! Jinak ti tak začerním duši, že tě tvůj bůh nepustí do nebe, ať už ho budeš prosit jakkoli!“

Ceri sténala, držela se mé nohy, choulila se a schovávala tvář, jak se snažila překonat tisíc let podřízenosti. Obličej mi ztuhnul vzteky. Takhle jsem mohla skončit já. Takhle pořád můžu skončit. „Nedovolím, aby ti dál ubližoval,“ řekla jsem a dotkla se jejího ramene. „Pokud ho dokážu zastavit, udělám to.“

Celá se třásla a připomínala mi zbité dítě.

„Jsi moje důvěrnice!“ řval démon a od úst mu létaly sliny. „Rachel, pojď sem!“

Zavrtěla jsem hlavou a byla mi větší zima, než by mi i s ohledem na sníh okolo měla být. „Ne,“ řekla jsem prostě. „Nedoprovodím tě do záhrobí. Nemůžeš mě donutit.“

Algaliarept se nevěřícně zajíkl. „Doprovodíš!“ zahřímal a Ceri mě sevřela ještě pevněji. „Jsi moje! Jsi moje zatracená důvěrnice. Dal jsem ti svoji auru. Tvoje vůle je má!“

„Ne, není,“ řekla jsem a uvnitř jsem se třásla. Funguje to. Panebože, ono to funguje. Oči mě pálily a já si uvědomila, že skoro brečím úlevou. Nemohl mě k ničemu nutit. Sice jsem byla jeho důvěrnicí, ale zůstala mi duše. Mohla jsem říct ne.

„Jsi moje důvěrnice!“ zařval a já i Ceri jsme vykřikly, když se pokusil vstoupit na svěcenou půdu a musel znovu ucuknout.

„Jsem tvoje důvěrnice!“ ječela jsem vyděšeně. „A říkám ne! Souhlasila jsem, že se stanu tvojí důvěrnicí, ale nepůjdu s tebou do záhrobí a ty mě nemůžeš donutit!“

Algaliarept přimhouřil kozlí oči. Ucouvl a já ztuhla, protože jeho vztek ochladl. „Souhlasila jsi, že se staneš mojí důvěrnicí,“ řekl tiše a z naleštěných bot s přezkami se mu začalo kouřit, jak se blížil k okraji znesvěcené země. „Ihned sem pojď, jinak prohlásím, že jsi porušila naši dohodu, a tvoje duše mi propadne.“

Dvojitý risk. Věděla jsem, že k tomu dojde. „Mám na sobě tvoji smradlavou auru,“ řekla jsem a Ceri se zachvěla. „Jsem tvoje důvěrnice. Pokud jsi přesvědčen, že jsem porušila dohodu, do východu slunce si přiveď někoho, kdo rozsoudí, co se stalo. A sejmi ze mě jednu z těch zatracených démonských značek!“ obořila jsem se na něj a natáhla zápěstí.

Třásla se mi paže a Algaliarept vydal hluboko v krku ošklivý zvuk. Jeho dlouhý výdech mi roztřásl vnitřnosti a Ceri po démonovi koukla. „Nemůžu tě použít jako důvěrnici, když budeš na špatné straně silových čar,“ řekl a očividně přemýšlel nahlas. „Naše pouto není dost silné…“

„To není můj problém,“ přerušila jsem ho a rozklepala se mi kolena.

„Ne,“ souhlasil Algaliarept. Sepnul ruce za zády a sklopil pohled k Ceri. Hluboká zuřivost v jeho očích mě děsila do morku kostí. „Ale udělám z toho tvůj problém. Ukradla jsi mi důvěrnici a mně tak nic nezůstalo. Přelstila jsi mě, aby ses mohla vykroutit z platby za mé služby. Pokud tě nedokážu vtáhnout do záhrobí, najdu způsob, jak tě použít i přes silové čáry. A nikdy tě nenechám zemřít. Zeptej se jí. Zeptej se na její nekonečné peklo. Čeká na tebe, Rachel. A já nejsem trpělivý démon. Nemůžeš se schovávat na svěcené půdě věčně.“

„Jdi pryč,“ řekla jsem roztřeseně. „Zavolala jsem tě. Teď chci, abys šel. Sejmi ze mě jednu značku a běž. Hned.“ Vyvolala jsem ho, takže se musel řídit pravidly – i když jsem byla jeho důvěrnice.

Pomalu vydechl a mně se zdálo, jako by se pohnula zem. Oči mu potemněly, až byly úplně černé. Černé, černé a ještě černější. Ach, do prdele.

„Najdu způsob, jak použít naše pouto i přes silové čáry,“ slíbil. „A vtáhnu tě do záhrobí i s duší. Na této straně silových čar žiješ na dluh.“

„Už jednou mě označili za mrtvou čarodějku,“ řekla jsem. „A moje jméno je Rachel Mariana Morganová. Používej ho. A sejmi ze mě jednu značku, jinak ztratíš všechno.“

Projde mi to. Přelstila jsem démona. Z toho vědomí se mi točila hlava, ale byla jsem příliš vyděšená, než abych si to užila.

Algaliarept na mě upřel ledový pohled. Sklopil oči k Ceri, pak prostě zmizel.

Vykřikla jsem, protože se mi rozžhavilo zápěstí, ale vítala jsem tu bolest a držela si démonem označené zápěstí druhou rukou. Bolelo to – bolelo to tak strašně, jako by mi ruku žvýkali pekelní psi – ale když se mi konečně podařilo zaostřit, vystouplý kroužek na zápěstí protínala jen jedna jizva, ne dvě.

Zadýchaně jsem čekala, až zbytky bolesti odezní, schoulila se a celé mě tělo se zhroutilo do sebe. Zvedla jsem hlavu, vtáhla do plic čistý vzduch a snažila se rozplést uzlíček ve svém žaludku. Nemohl mě použít, dokud jsme byli na opačných stranách silových čar. Pořád jsem byla sama sebou, i když mě ušpinila Algaliareptova aura. Můj druhý zrak se pomalu rozplynul a s ním zmizela i rudá šmouha silové čáry. Jakmile Algaliarept zmizel, bylo snazší se s jeho aurou vypořádat, odplývala do pozadí, až jsem ji skoro nevnímala.

Ceri se mě pustila. Když jsem si na ni vzpomněla, sklonila jsem se a napřáhla ruku. Užasle se na ni zadívala a vložila do ní svoji štíhlou a bledou. Pořád mi seděla u nohou a políbila hřbet mé ruky ve formálním gestu díků.

„Ne, nedělej to,“ řekla jsem, otočila ruku, chytila ji a zvedla ji ze sněhu.

Ceri zvlhly oči a po tvářích jí začaly kanout slzy, jak tiše plakala pro svoji svobodu. Tato vybraně oblečená, týraná žena byla v uslzené, tiché radosti nesmírně krásná. Objala jsem ji paží a snažila se ji co nejlépe uchlácholit. Ceri se schoulila a ještě víc se roztřásla.

Nechala jsem všechno být a svíce vyhořet a klopýtavě jsem se vydala ke kostelu. Upírala jsem oči na sníh, a zatímco moje a Ceriiny šlépěje zahlazovaly stopy, které jsem ve sněhu zanechala cestou sem, uvažovala jsem, co s ní, pro všechno na světě, udělám.

2

Byly jsme v půli cesty ke kostelu, když jsem si uvědomila, že Ceri jde sněhem bosá. „Ceri,“ řekla jsem šokovaně. „Kde máš boty?“

Plačící žena hrubě škytla. Utřela si oči a pohlédla dolů. Kolem prstů jí zavířila rudá šmouha záhrobí a na drobných chodidlech se jí objevily spálené vyšívané střevíčky. Ve světle na verandě jsem jasně viděla její překvapený výraz.

„Jsou spálené,“ řekl jsem, když je skopla. Na kůži jí ulpěly ožehnuté kousky látky připomínající černé boláky. „Možná Velkého Ala popadl záchvat vzteku a pálí tvoje věci.“

Ceri mlčky kývla a modrající rty se jí zkroutily v úsměvu nad urážlivou přezdívkou, kterou jsem používala před těmi, kteří démonovo jméno neznali.

Znovu jsem vykročila. „No, můžeš si půjčit moje pantofle. A co takhle kávu? Jsem celá promrzlá.“ Kávu? Právě jsme unikly démonovi a já jí nabízím kafe?

Nic neřekla a pohled upírala na dřevěnou verandu, která vedla do obytných prostor v zadní části kostela. Očima zabloudila k sanktuáriu s věží a zvonicí. „Kněz?“ zašeptala a její hlas byl stejně křišťálový a čistý jako zmrzlá zahrada.

„Ne,“ řekla jsem a snažila se neuklouznout na schodech. „Žiju tady. Už to není kostel.“ Ceri zamrkala a já dodala: „Těžko se to vysvětluje. Pojď dovnitř.“

Otevřela jsem zadní dveře a vešla první, protože Ceri sklopila hlavu a odmítala se hnout. Teplo v obývacím pokoji požehnaně zahřálo moje studené tváře. Ceri ztuhla na prahu, když z římsy nad vyhaslým krbem vzlétl s vřískotem houf malých skřítek, aby unikly chladu. Dva dospívající skřítci se na Ceri výmluvně zadívali a klidněji následovali ostatní.

„Skřítci?“ nadhodila jsem, protože jsem si vzpomněla, že je jí víc než tisíc let. Pokud nebyla inderlanďan, nikdy dřív je nespatřila a věřila, že patří, no, do pohádek. „Víš o skřítcích?“ zeptala jsem se a zadupala, abych sklepala sníh z bot.

Kývla, zavřela za sebou dveře a já se hned cítila líp. Bude pro ni snazší přizpůsobit se modernímu životu, když se nebude muset navíc vypořádat s existencí čarodějek, dlaků, skřítků, upírů a podobných stvoření, a ještě k tomu k televizi a mobilním telefonům, ale podle toho, s jak malým zájmem přelétla pohledem Ivyinu drahou elektroniku, vsadila bych se, že na opačné straně silových čar jsou stejně technologicky vyspělí jako na této.

„Jenksi!“ zakřičela jsem do přední části kostela, kde i s rodinou žil během studených zimních měsíců. „Můžeš sem na chvíli?“

Teplým vzduchem se slabě neslo napjaté bzučení vážčích křídel. „Ahoj, Rache,“ řekl skřítek, když přilétl. „Co to děcka říkala o andělovi?“ S trhnutím se zastavil, vykulil oči a krátké blond vlasy se mu vlnily, jak nahlížel za mě.

Anděl, co? pomyslela jsem si a otočila se k Ceri, abych ji představila. „Ach bože, ne,“ řekla jsem a znovu ji postavila. Pustila se totiž holýma rukama do sbírání sněhu, který jsem skopla z bot. Pohled na to, jak drobná žena v honosných šatech uklízí můj svinčík, pro mě byl příliš. „Prosím, Ceri,“ řekla jsem, sebrala jí sníh z ruky a odhodila ho na koberec. „Ne.“

Hladké čelo malé ženy se zvrásnilo, jak se rozzlobila sama na sebe. Povzdychla si a zatvářila se omluvně. Myslím, že si ani neuvědomila, co dělá, dokud jsem ji nezastavila.

Otočila jsem se k Jenksovi a všimla si, že mu zrudla křídla, jak se mu zrychlil krevní oběh. „Co to, k čertu?“ zamumlal a sklopil oči k jejím nohám. Byl tak překvapený, že se z něj začal sypat skřítkovský prášek a na šedém koberci se zatřpytilo sluneční světlo. Na sobě měl ležérní zahradnické šaty z přiléhavého zeleného hedvábí a vypadal jako Petr Pan bez kloboučku.

„Jenksi,“ řekla jsem, položila ruku na Ceriino rameno a přitáhla ji blíž. „To je Ceri. Nějaký čas s námi zůstane. Ceri, můj partner Jenks.“

Jenks rozrušeně poletoval sem a tam. Ceri se zatvářila užasle a pohlédla napřed na mě, pak na něj. „Partner?“ řekla a zadívala se na moji levou ruku.

Okamžitě jsem pochopila a zrudla. „Obchodní partner,“ opravila jsem se, došlo mi totiž, že si myslela, že jsme manželé. Jak by se, pro boha živého, mohl někdo provdat za skřítka? Proč by někdo vůbec chtěl? „Pracujeme jako agenti.“ Sundala jsem si červenou vlněnou čepici, odhodila ji na kamení u krbu, aby uschla, a prohrábla si vlasy. Kabát jsem nechala venku, ale teď jsem se pro něj nemínila vracet.

Zmateně se kousla do rtu. V teple pokoje jí rty zrudly a do tváří se jí začala vracet barva.

Za suchého ševelení křídel přiletěl Jenks blíž a zčechral mi vánkem kudrny. „Není zrovna chytrá,“ poukázal, a když jsem se ho mávnutím pokusila zahnat, založil si ruce v bok. Zůstal viset před Ceri a hlasitě a pomalu, jako by byla nedoslýchavá, řekl: „Jsme. Ti. Dobří. Chytáme. Darebáky.“

„Válečníci,“ řekla Ceri, ale nedívala se na něj, její pozornost totiž upoutaly Ivyiny kožené závěsy, přepychová semišová křesla a gauč. Pokoj byl holdem pohodlí, vše šlo z Ivyiny kapsy, ne z mé.

Jenksův smích zněl jako zvonkohra. „Válečníci,“ řekl a zakřenil se. „Jo. Jsme válečníci. Hned jsem zpátky. Tohle musím říct Matalině.“

Vystřelil z místnosti a já se hned uvolnila. „Omlouvám se,“ řekla jsem. „Požádala jsem Jenkse, aby se i s rodinou nastěhoval na zimu dovnitř, přiznal totiž, že každé jaro zemřou aspoň dvě jeho děti na hibernační nemoc. S Ivy z nich šílíme, ale radši nebudu mít čtyři měsíce žádné soukromí, než aby Jenks uvítal jaro malými rakvičkami.“

Ceri kývla. „Ivy,“ řekla tiše. „Je tvoje partnerka?“

„Jo. Stejně jako Jenks,“ řekla jsem věcně, abych se ujistila, že chápe. Těkala očima po pokoji a všímala si všech drobností. Pomalu jsem zamířila k chodbě. „Hm, Ceri?“ řekla jsem a počkala, dokud se nevydala za mnou. „Nemám ti radši říkat Ceridwen?“

Nakoukla tmavou chodbou do tlumeně osvětleného sanktuária, kde vyváděly skřítkovské děti. Měly se zdržovat v přední části kostela, ale vlezly úplně všude a jejich pištění a jekot se staly běžnou záležitostí. „Ceri, prosím.“

Osobnost se jí vracela rychleji, než jsem považovala za možné, během okamžiku přecházela od mlčení ke krátkým větám. V jejím hlase zaznívala zvláštní směs moderního a starého světa, za což asi mohlo to, že tak dlouho žila s démony. Zastavila se na prahu kuchyně a vyjeveně se rozhlížela. Nemyslela jsem si, že se jedná o kulturní šok. Na moji kuchyň reagovala podobně většina návštěv.

Tvořila ji obrovská místnost s plynovým i elektrickým sporákem, abych mohla na jednom vařit a na druhém připravovat lektvary. Lednička z nerezavějící oceli byla dost velká na to, aby se do ní vešla celá kráva. Kuchyň měla jen jedno posunovací okno, ze kterého byl výhled na zasněženou zahradu a hřbitov. Na okenním parapetu si šťastně plavala ve sklence na brandy moje rybka pan Ryba. Zářivky osvětlovaly naleštěný chróm a široký pult, který by se dobře vyjímal i před kamerami kulinářského pořadu.

Velkou část prostoru zaujímal pult ve středu, nad nímž viselo zaklínací náčiní a sušené byliny, které nasbíral Jenks s rodinou. Zbytek místa zabíral Ivyin masivní starožitný stůl. Jedna půlka byla pečlivě uklizená, protože fungovala jako její kancelář, měla na ní počítač – rychlejší a silnější než velké balení projímadla – barevně označené složky, mapy a fixy, s jejichž pomocí plánovala úkoly. Druhá půlka stolu patřila mně a byla prázdná. Ráda bych řekla, že na vině byl můj smysl pro pořádek, ve skutečnosti to ale bylo tím, že jsem se do případů vrhala po hlavě, místo abych je zbytečně analyzovala.

„Posaď se,“ řekla jsem nenuceně. „Dáš si kávu?“ Kávu? pomyslela jsem si, když jsem zamířila ke kávovaru a vyhodila starý obsah. Co s ní budu dělat? Přece jen nebyla zatoulané kotě. Potřebovala pomoc. Profesionální pomoc.

Ceri na mě zírala a na tváři se jí znovu objevil otupělý výraz. „Já…“ vykoktala a najednou vypadala v nádherných šatech maličká a vyděšená. Podívala jsem se na své džíny a červený svetr. Na nohách jsem pořád měla sněhule a cítila se neupraveně.

„Tady,“ řekla jsem a vytáhla židli. „Uvařím čaj.“ Tři kroky vpřed, jeden zpátky, napadlo mě, když se vyhnula židli, kterou jsem jí nabídla, a raději se posadila před Ivyin počítač. Bylo jí víc než tisíc let, takže čaj asi bude vhodnější. Znali v temném středověku vůbec kafe?

Zírala jsem do kredence a snažila si vzpomenout, jestli vůbec máme čajovou konvici, když dovnitř vtrhl Jenks s asi patnácti dětmi a všichni brebentili najednou. Jejich hlásky byly tak tenké a mluvili tak rychle, že mě z nich bolela hlava. „Jenksi,“ požádala jsem ho a pohlédla na Ceri. Už tak vypadala zmoženě. „Prosím?“

„Nic neprovedou,“ protestoval agresivně. „A kromě toho chci, aby si k ní přičichli. Nedokážu říct, co je, protože příšerně smrdí spálenou pryskyřicí. Kdo vlastně je a co dělala v naší zahradě bosá?“

„No,“ řekla jsem obezřetně. Skřítci měli dokonalý čich a dokázali říct, co jste, už jen díky tomu, že si k vám přivoněli.

Ceri napřáhla ruku a zářivě se usmála, když na ní přistály dvě skřítky. Jejich zelené a růžové hedvábné šatečky vlály ve vánku, který zvedaly křídly. Šťastně švitořily, jak to mladé skřítky obvykle dělávají, naoko působily hloupoučce, ve skutečnosti jim ale nic neuniklo, dokonce ani myš, která se schovávala za ledničkou. Ceri očividně skřítky znala. Což znamenalo, že pokud jí skutečně bylo tisíc let, byla inderlanďanka. Ke Zvratu, při kterém jsme všichni vystoupili z úkrytu a začali žít otevřeně mezi lidmi, došlo teprve před čtyřiceti lety.

„Hej!“ křikl Jenks, když spatřil, že si ji děti zabraly jen pro sebe, a skřítci vzlétli a zavířili po kuchyni jako kaleidoskop barev a hluku. Jenks ihned zaujal jejich místo a pobídl nejstaršího syna Jaxe, aby přistál na monitoru před ní.

„Voníš jako Trent Kalamack,“ prohlásil bez obalu. „Co jsi?“

Vylekaně jsem se k nim otočila zády. Zatraceně, měla jsem pravdu. Je elfka. Pokud to Jenks zjistí, vyžvaní to po celém Cincinnati, jen co se oteplí a bude moct opustit kostel. Trent nechtěl, aby se svět dozvěděl, že elfové přežili Zvrat, a když bude muset, hodí na naši čtvrť bombu, jen aby Jenkse umlčel.

Rychle jsem se otočila, zamávala na Ceri a ukázala jí, ať si dá pusu na zámek. Pak jsem si ale uvědomila, že asi nebude mít tušení, co se jí snažím říct, proto jsem si jednoduše přiložila prst ke rtům. Tázavě na mě pohlédla, pak se otočila k Jenksovi. „Ceri,“ řekla vážně.

„Jo, jo,“ řekl Jenks netrpělivě a založil si ruce v bok. „Já vím. Ty Ceri. Já Jenks. Ale co jsi? Čarodějka? Rachel je čarodějka.“

Ceri na mě znovu pohlédla a odvrátila se. „Jsem Ceri.“

Jenks začal mávat křídly tak rychle, až se proměnila ve šmouhu a modrý třpyt nahradila rudá zář. „Jo,“ zopakoval. „Ale co jsi za druh? Já jsem skřítek a Rachel je čarodějka. A ty jsi…“

„Ceri,“ trvala na svém.

„Ach, Jenksi?“ řekla jsem, když Ceri přimhouřila oči. Na to, co jsou Kalamackovi, nedokázali skřítci přijít po celou dobu existence oné rodiny. Kdyby se Jenksovi podařilo najít odpověď, získal by ve světě skřítků víc prestiže, než kdyby samojediný vybil celý klan víl. Poznala jsem, že ztrácí trpělivost, protože vzlétl a zůstal viset ve vzduchu před Ceri.

„Zatraceně!“ zaklel Jenks frustrovaně. „Co, k čertu, jsi, ženská?“

„Jenksi!“ vykřikla jsem zděšeně, když Ceri rychle pohnula rukou a chytila ho. Jeho syn Jax vyjekl, vzlétl ke stropu a zanechal za sebou obláček skřítkovského prášku. Jenksova nejstarší dcera Jih vykoukla zpoza oblouku u stropu v chodbě a její křídla se proměnila v růžovou šmouhu.

„Hej! Pusť mě!“ zvolal Jenks. Zuřivě mával křídly, ale ani se nepohnul. Ceri ho držela palcem a ukazovákem za nohavici. Musela mít lepší reflexy než Ivy, když měla dost kontroly na tak přesný zásah.

„Jsem Ceri,“ řekla, ztenčila rty a upřeně se na polapeného Jenkse zadívala. „A dokonce i můj démonský věznitel měl ke mně dost úcty na to, aby přede mnou neklel, malý válečníku.“

„Ano, madam,“ řekl Jenks pokorně. „Už můžu jít?“

Povytáhla jedno obočí – tu dovednost jsem jí záviděla – a pohlédla na mě. Důrazně jsem přitakala, protože jsem byla stále v šoku z její rychlé reakce. Ceri ho bez úsměvu pustila.

„Asi nejsi tak pomalá, jak jsem si myslel,“ řekl Jenks mrzutě.

Rozčilený skřítek mi přistál na rameni a přinesl s sebou vůni v krámě koupené hlíny. Nakrčila jsem obočí, otočila se k Ceri zády a znovu se pustila do hledání čajové konvice. Uslyšela jsem povědomé tiché cvakání per a pochopila, že se Ceri pustila do uklízení Ivyina stolu. Znovu se projevila staletí strávená v otroctví. V jednu chvíli se chovala jako pokorná služebnice, vzápětí se na povrch vyklubala její hrdost a já nevěděla, jak se k ní chovat.

„Kdo je to?“ pošeptal mi Jenks do ucha.

Dřepla jsem si a vytáhla z kredence tak zašlou měděnou konvici, že měla skoro kaštanově hnědou barvu. „Byla důvěrnicí Velkého Ala.“

„Velkého Ala!“ vypískl skřítek, vzlétl a přistál na vodovodním kohoutku. „Proto jsi byla tam venku? U Zvoněnčiných kalhotek, Rachel, začínáš být jako Nick! Víš, že to není bezpečné!“

Teď už jsem mu to mohla říct. Bylo po všem. Cítila jsem, že Ceri poslouchá, nalila jsem do konvice vodu a vypláchla ji. „Velký Al nesouhlasil se svědectvím proti Piscarymu z dobroty srdce. Musela jsem mu zaplatit.“

S tichým zašustěním křídel se Jenks vznesl přede mě. Na tváři se mu objevilo překvapení, šok a nakonec zlost. „Co jsi mu slíbila?“ zeptal se chladně.

„Je démon,“ řekla jsem. „A je po všem.“ Nedokázala jsem na něj pohlédnout. „Slíbila jsem, že se stanu jeho důvěrnicí, když mi dovolí nechat si duši.“

„Rachel!“ Dřez prozářil obláček skřítkovského prášku. „Kdy? Kdy si pro tebe přijde? Musíme zjistit, jak z toho ven. Nějak to musí jít!“ Odlétl k čarodějným knihám pod pultem středového ostrůvku, zase se vrátil a zanechal po sobě ve vzduchu zářivou cestičku. „Nenajdeš něco ve svých knihách? Zavolej Nickovi. On už bude vědět!“

Nelíbilo se mi, jak je rozčilený. Setřela jsem vodu ze dna konvice a za tupého dunění bot na linoleu jsem prošla kuchyní. Plyn se zahučením vzplál a obličej mi rozpálil stud. „Je pozdě,“ řekla jsem. „Už jsem jeho důvěrnicí. Ale naše pouto není dost silné na to, aby mě použil, dokud zůstanu na této straně silových čar, a pokud se mi podaří zabránit mu v tom, aby mě odvlekl do záhrobí, budu v pořádku.“ Odvrátila jsem se od sporáku a zjistila, že na mě Ceri uchváceně a obdivně hledí. „Můžu říct ne. Je po všem.“

Jenks se zastavil přede mnou a zaprskal. „Po všem?“ řekl a přilétl tak blízko, že jsem na něj nedokázala zaostřit. „Rachel, proč? Zbavit se Piscaryho za to nestálo!“

„Neměla jsem na vybranou!“ Bezmocně jsem si založila paže na hrudi a opřela se o pult. „Piscary se mě snažil zabít a já chtěla, aby skončil ve vězení, pokud to přežiju, ne aby po mně znovu šel. Je po všem. Žádný démon mě nemůže použít. Přelstila jsem ho.“

„Všichni démoni nejsou muži,“ řekla Ceri tiše a Jenks se otočil. Byla tak potichu, že jsem na ni zapomněla. „Al je, ale existují i démonky, nenechají se však povolat na tuto stranu silových čar. Podle toho se dají poznat. Většinou.“

Zaskočeně jsem mrkla. „Existují i ženští démoni? Proč mi to nikdo neřekl?“

Pokrčila rameny ve velmi moderním gestu nevědomosti.

Zafuněla jsem, otočila se zpátky k Jenksovi a trhla sebou, protože jsem ho našla těsně před svým nosem s křídly úplně rudými. „Jsi osel,“ prohlásil a drobounké, hladké rysy se mu rozzlobeně nakrčily. „Měla jsi nám to říct. Co kdyby tě dostal? Co by bylo s Ivy a se mnou? Co? Hledali bychom tě a nevěděli, co se s tebou stalo. Kdybys nám to řekla, aspoň bychom se mohli pokusit dostat tě zpátky. Napadlo vás to vůbec, slečno Morganová? Jsme tým a ty ses na nás vykašlala!“

Mé pobouření zmizelo. „Stejně byste nic nezmohli,“ namítla jsem chabě.

„Jak to víš?“ vyštěkl Jenks.

Povzdychla jsem si a styděla se, protože mi kázal deseticentimetrový mužík – a měl na to plné právo. „Jo, máš pravdu,“ řekla jsem a nahrbila se. Pomalu jsem spustila paže k bokům. „Já prostě… nejsem zvyklá spoléhat se na ostatní, Jenksi. Omlouvám se.“

Jenks byl tak překvapený, že spadl skoro o metr. „Ty… se mnou souhlasíš?“

Ceri otočila hlavu k otevřenému průchodu. Její nečitelný výraz se stal ještě nečitelnějším. Zadívala jsem se do tmavé chodby a nijak mě nepřekvapilo, že jsem v ní spatřila Ivyinu štíhlou siluetu. Bok měla vystrčený, ruku opřenou o štíhlý pas a v upnutém koženém oděvu vypadala uhlazeně.

Zpozorněla jsem, odstrčila se od pultu a narovnala se. Nenáviděla jsem, když se prostě zjevila. Necítila jsem změnu v tlaku vzduchu, když otevřela vchodové dveře. „Ahoj, Ivy,“ řekla jsem a můj hlas zněl po Jenksově kázání pořád ztrápeně.

Ivy se tvářila stejně nečitelně jako Ceri, když si hnědýma očima měřila malou ženu na své židli. Vykročila s upíří ladností a její boty nevydávaly skoro žádný zvuk. Dlouhé, záviděníhodně rovné černé vlasy si zastrčila za ucho, vydala se k ledničce a vytáhla pomerančový džus. V neformálních kožených kalhotách a černém triku působila jako intelektuálka a motorkářka zároveň. Tváře jí zrudly zimou a vypadala prochladle, přestože měla na sobě krátkou koženou bundu.

Jenks zůstal viset vedle mě. Naše hádka byla zapomenuta, protože se objevil naléhavější problém. Ivy našla v kuchyni někoho, koho tu nečekala. Mého posledního hosta přirazila ke zdi a pohrozila, že mu vysaje krev; Ivy neměla ráda překvapení. Dobrým znamením bylo, že si dala pomerančový džus. Znamenalo to, že uspokojila svoji zatracenou krvežíznivost a budeme se tak muset vypořádat jen s provinilou upírkou namísto s popuzenou, provinilou a hladovou upírkou. Poté co začala znovu praktikovat, se s ní vycházelo mnohem líp.

„Ach, Ivy, to je Ceridwen,“ nadhodila jsem. „Zůstane s námi, dokud se nepostaví na vlastní nohy.“

Ivy se otočila, opřela se o pult a vypadala velmi dravě a sexy, když odšroubovala víčko a napila se rovnou z krabice. Jako bych něco řekla? Ivy si změřila Ceri, vzala na vědomí Jenksovo rozčilení a otočila se ke mně. „Takže,“ řekla a její melodický hlas mi připomněl roztrhané hedvábí klouzající po sněhu. „Vykroutila ses z dohody s démonem. Dobrá práce. Povedlo se ti to.“

Klesla mi čelist. „Jak jsi…?“ vykoktala jsem a Jenks překvapeně vyjekl.

Slabý úsměv, neobvyklý, ale upřímný, jí zkroutil koutky úst nahoru. Na okamžik odhalila zuby. Její špičáky byly stejně velké jako ty moje, ale ostré jako kočičí. Na prodlouženou verzi si bude muset počkat až do smrti. „Mluvíš ze spaní,“ řekla lehce.

„Tys to věděla?“ řekla jsem šokovaně. „Nic jsi neřekla!“

„Dobrá práce?“ Jenks zacvakal křídly jako brouk. „Myslíš, že být důvěrnicí démona je dobrá věc? To tě cestou domů přejel vlak?“

Ivy si zašla do kredence pro sklenici. „Kdyby Piscaryho pustili, Rachel by byla do úsvitu mrtvá,“ řekla a nalila si džus. „Je démonovou důvěrnicí. No a? Podle ní ji démon nemůže použít, pokud ji nevtáhne do záhrobí. A žije. Když jsi mrtvý, nemůžeš udělat vůbec nic.“ Napila se. „Pokud ovšem nejsi upír.“

Jenks vydal ošklivý zvuk a odlétl trucovat do kouta. Jih využila příležitosti, vlétla do kuchyně a schovala se v naběračce visící nad ostrůvkem. Nad měděný okraj jí trčely jen špičky zářivě červených křídel.

Ivy na mě upřela přes okraj sklenice hnědé oči. Její dokonale oválná tvář zůstávala bez výrazu. Kdykoli byl s námi v místnosti někdo jiný, a to včetně Jenkse, skrývala emoce za chladnou fasádou netečnosti. „Jsem ráda, že to vyšlo,“ řekla, když postavila sklenici na pult. „Jsi v pořádku?“

Kývla jsem a podle toho, jak se jí třásly prsty, jsem poznala, že se jí ulevilo. Nikdy by mi neřekla, jak velké starosti si dělala, a mě napadlo, jak dlouho asi stála v chodbě, poslouchala a snažila se vzpamatovat. Několikrát mrkla a zaťala čelisti ve snaze potlačit emoce. „Nevěděla jsem, že k tomu dojde dnes v noci,“ řekla tiše. „Neodešla bych.“

„Díky,“ řekla jsem a byla jsem přesvědčená, že Jenks měl pravdu. Byla jsem osel, že jsem nic neřekla. Prostě jsem nebyla zvyklá na to, že si o mě kromě matky dělá někdo starosti.

Ceri sledovala Ivy se zmateným uchvácením. „Partnerka?“ uhádla a Ivy po ní střelila pohledem.

„Jo,“ řekla Ivy. „Partnerka. Proč tě to zajímá?“

„Ceri, to je Ivy,“ řekla jsem, když malá žena vstala.

Ivy se zamračila, protože zjistila, že někdo změnil pořádek věcí na jejím stole.

„Byla důvěrnicí Velkého Ala,“ vysvětlila jsem. „Potřebuje nějaký čas na to, aby se znovu postavila na nohy.“

Jenksova křídla vydala zvuk, ze kterého se mi málem protočily panenky, a Ivy na mě výmluvně pohlédla. Její výraz se změnil v podrážděnou obezřetnost, když se Ceri postavila před ni. Hleděla na Ivy zmateně. „Jsi upír,“ řekla a natáhla ruku k Ivyinu krucifixu.

Ivy se zarážející rychlostí uskočila a zčernaly jí oči.

„Momentíček, momentík!“ řekla jsem, postavila se mezi ně a připravila se na cokoli. „Ivy, klid. Strávila v záhrobí tisíc let. Možná nikdy nespatřila upíra. Myslím, že je inderlanďanka, ale je tak cítit záhrobím, že Jenks nedokáže říct, co vlastně je.“ Zaváhala jsem a očima a slovy jsem se jí snažila naznačit, že Ceri je elf a tudíž velká neznámá, co se týká magie.

Ivyiny zorničky se téměř úplně roztáhly. Její postoj byl dominantní a nabitý sexualitou, zrovna se ale napila krve, takže dokázala naslouchat. Střelila jsem pohledem po Ceri a byla ráda, že je natolik moudrá, aby se ani nepohnula. „Všichni jsme v pořádku?“ zeptala jsem se a můj hlas jasně říkal, ať si obě dají pohov.

Ivy pevně stiskla tenké rty a otočila se k nám zády. Jenks mi přistál na rameni. „Dobrá práce,“ řekl. „Vidím, že jsi postavila všechny feny do latě.“

„Jenksi!“ zasyčela jsem a věděla, že ho Ivy slyšela, zbělely jí totiž klouby na ruce, ve které držela sklenici. Pokusila jsem se ho shodit z ramene, on ale jen se smíchem vzlétl a zase se snesl zpátky.

Ceri stála s pažemi sebevědomě svěšenými u boků a sledovala Ivy, která byla stále napjatější. „Ách,“ protáhl Jenks. „Tvoje nová přítelkyně se k něčemu chystá.“

„Hm, Ceri?“ prohodila jsem a s bušícím srdcem sledovala, jak drobná žena přistoupila k Ivy, postavila se vedle ní a jasně se dožadovala její pozornosti.

Ivy k ní otočila bledou tvář napjatou potlačovanou zlostí. „Co?“ obořila se na ni.

Ceri vznešeně sklopila hlavu, aniž by odvrátila zelené oči od Ivyiných hnědých, ve kterých se pomalu roztahovaly zorničky. „Omlouvám se,“ řekla vysokým, jasným hlasem a pečlivě vyslovovala. „Urazila jsem tě.“ Obrátila pozornost k nádherně zdobenému krucifixu, který visel Ivy na stříbrném řetízku na krku. „Jsi upíří válečnice, a přesto nosíš kříž?“

Ceri zacukala ruka a já věděla, že se ho touží dotknout. Věděla to i Ivy. Přihlížela jsem a nedokázala zasáhnout. Ivy se k ní úplně otočila, zhoupla se v bocích a pečlivěji si Ceri změřila, její zaschlé slzy, přepychové plesové šaty, bosé nohy a hrdý, vzpřímený postoj. Zadržela jsem dech, protože Ivy si krucifix sundala a řetízek jí přitom shrnul vlasy dopředu.

„Jsem živá upírka,“ řekla a vložila náboženskou ikonu do elfčiny ruky. „Narodila jsem se s upířím virem v krvi. Víš, co je virus, že?“

Ceri se prsty dotýkala tepaného stříbra. „Démon mi dovolil číst. Virus zabíjí můj lid.“ Vzhlédla. „Ne ten upíří. Nějaký jiný.“

Ivy na mě pohlédla, pak se znovu zadívala na malou ženu, která stála až příliš blízko. „Virus mě změnil v matčině lůně, takže jsem tak trochu člověk i upír. Mohu se pohybovat na slunci a modlit se k Bohu bez bolesti,“ řekla Ivy. „Jsem silnější než ty,“ dodala a opatrně couvla. „Ale ne tak silná jako skutečný nemrtvý. A mám duši.“ Poslední větu řekla, jako by očekávala, že to Ceri popře.

Z Ceriiny tváře zmizel všechen výraz. „Přijdeš o ni.“

Ivy zacukalo v oku. „Já vím.“

Zadržela jsem dech a naslouchala tikotu hodin a téměř neslyšnému bzučení skřítkovských křídel. Drobná žena natáhla ruku s krucifixem k Ivy a v očích přitom měla vážný pohled. „Je mi líto. To je peklo, ze kterého mě Rachel Mariana Morganová zachránila.“

Ivy se zadívala na kříž v Ceriině ruce a nedala najevo žádné emoce. „Doufám, že bude moct totéž udělat i pro mě.“

Přikrčila jsem se. Ivy upnula svoji příčetnost na víru, že existují čáry, které by mohly zbavit její krev upířího viru; že se najde zaklínadlo, které jí umožní obrátit se zády ke krvi a násilí. Ale nic podobného neexistovalo. Čekala jsem, že Ceri řekne Ivy, že pro každého existuje vykoupení, ale ona jen kývla a jemné vlasy jí zavířily. „Doufám, že to dokáže.“

„Já taky.“ Ivy pohlédla na krucifix, který jí Ceri vracela. „Nech si ho. Mně už nepomáhá.“

Překvapeně jsem otevřela ústa a Jenks mi přistál na velkém kruhu náušnice, když si Ceri pověsila kříž na krk. Složitě tepané stříbro vypadalo, jako by k pestře fialové a zelené barvě jejích formálních šatů patřilo. „Ivy…“ začala jsem, ale trhla jsem sebou, když na mě Ivy pohlédla přimhouřenýma očima.

„Už nepomáhá,“ řekla napjatě. „Chce ho. Tak jí ho dám.“

Ceri se ikony dotkla a očividně v ní našla mír. „Děkuji,“ zašeptala.

Ivy se zamračila. „Jestli se ještě jednou dotkneš mého stolu, zlámu ti všechny prsty.“

Ceri hrozbu přijala s pochopením, což mě překvapilo. Očividně jednala s upíry už dřív. Uvažovala jsem kde, protože upíři nedokázali manipulovat silovými čarami a tudíž z nich byli mizerní důvěrníci.

„Co takhle trochu čaje?“ řekla jsem, protože jsem chtěla udělat něco normálního. Vaření čaje pro mě sice normální nebylo, ale nic lepšího mě nenapadlo. Z konvice se kouřilo, a zatímco jsem prohledávala kredenc a snažila se najít hrnek dost dobrý pro hosta, Jenks se culil a houpal se na mojí náušnici. Jeho děti přilétaly po dvou a po třech do kuchyně – k Ivyinu podráždění – protože je lákala Ceriina novost. Vznášely se nad ní a nejblíže se odvážila Jih.

Ivy se bojovně postavila před svůj počítač a Ceri se po krátkém zaváhání posadila na židli nejdále od ní. Vypadala ztracená a osamělá, jak se dotýkala krucifixu na krku. Ve spižírně jsem se pustila do hledání čajových sáčků a přemýšlela jsem, jak zařídím, aby nám to fungovalo. Ivy se další spolubydlící rozhodně nebude líbit. A kam bychom ji uložily?

Ivy se pustila do přerovnávání per v kelímku a jejich rachot jako by obviňoval. „Jeden jsem našla,“ řekla jsem s úlevou, když jsem konečně objevila čajový sáček. Pára stoupající z hrnku, do kterého jsem nalila vařící vodu, zahnala Jenkse z náušnice, proto se vydal otravovat Ivy.

„Tady, Ceri,“ řekla jsem, mávnutím od ní zahnala skřítky a postavila hrnek na stůl. „Dáš si k tomu něco?“

Zadívala se na hrnek, jako by nikdy dřív nic podobného neviděla. Vykulila oči a zavrtěla hlavou. Zaváhala jsem a uvažovala, co jsem udělala špatně. Vypadala, jako by jí znovu bylo do pláče. „Je to tak v pořádku?“ zeptala jsem se a ona kývla a roztřesenou štíhlou ruku natáhla pro hrnek.

Jenks s Ivy na ni zírali. „Opravdu nechceš cukr nebo něco takového?“ zeptala jsem se, ale ona jen potřásla hlavou. Úzká brada se jí chvěla, když zvedla hrnek ke rtům.

Svraštila jsem obočí a vydala se do ledničky pro mletou kávu. Ivy vstala, aby vypláchla konvici. Naklonila se ke mně, pustila vodu, aby přehlušila svá slova, a zamumlala: „Co je to s ní? Brečí kvůli čaji.“

Zprudka jsem se otočila. „Ceri!“ vykřikla jsem. „Pokud chceš cukr, je to v pořádku!“

Podívala se na mě a po bledých tvářích se jí kutálely slzy. „Neměla jsem nic k jídlu už – tisíc let,“ vypravila ze sebe.

Měla jsem pocit, jako bych dostala ránu do žaludku. „Chceš cukr?“

S pláčem potřásla hlavou.

Když jsem se otočila zpět, Ivy už čekala. „Nemůže tu zůstat, Rachel,“ řekla a čelo se jí svraštilo.

„Bude v pořádku,“ zašeptala jsem. Šokovalo mě, že by ji Ivy dokázala vyhodit. „Snesu dolů z věže svoje staré lehátko a rozložím jí ho v obýváku. Mám nějaká trika, která může nosit, než ji vezmu na nákupy.“

Jenks zabzučel křídly, aby upoutal moji pozornost. „A co pak?“ zeptal se z kohoutku.

Bezmocně jsem zamávala rukou. „Nevím. Už je jí mnohem líp. Před půlhodinou ani nemluvila. Podívejte se na ni teď.“

Všichni jsme se otočili a našli Ceri, jak s tichými vzlyky uctivě popíjí čaj, zatímco se nad ní vznášely malé skřítky. Tři jí splétaly dlouhé světlé vlasy a další jí zpívala.

„Dobrá,“ řekla jsem a obrátila se zpátky. „Špatný příklad.“

Jenks zavrtěl hlavou. „Rache, je mi jí líto, ale Ivy má pravdu. Nemůže tu zůstat. Potřebuje profesionální pomoc.“

„Opravdu?“ řekla jsem dopáleně. „Neslyšela jsem o žádné skupinové terapii pro bývalé důvěrníky démonů, vy snad ano?“

„Rachel…“ řekla Ivy.

Křik skřítkovských dětí přiměl Jenkse vzlétnout z kohoutku. Zadíval se za nás a zjistil, že se jeho děti vrhly na myš, která se konečně rozhodla vyrazit z kuchyně do obýváku a ocitla se tak ve svém osobním pekle. „Omluvte mě,“ řekl a vydal na záchrannou výpravu.

„Ne,“ řekla jsem Ivy. „Nenechám ji zavřít do ústavu.“

„Neříkám, že bys měla.“ Ivyina bledá tvář se začala zabarvovat a kroužek hnědé v očích se jí zmenšoval, jak se mi zvyšovala tělesná teplota a její instinkty reagovaly. „Ale tady zůstat nemůže. Potřebuje normální život. A my jí ho nabídnout nemůžeme, Rachel.“

Nadechla jsem se, abych protestovala, ale pak jsem zase vydechla. Zamračila jsem se a pohlédla na Ceri. Utírala si oči a ruka, ve které držela hrnek, se jí tak třásla, až se na hladině čaje dělaly kruhy. Očima jsem zalétla ke skřítkovským dětem, které se dohadovaly o tom, kdo se na myši sveze jako první. Nakonec zvolili Jessie a malá skřítka nadšeně ječela, když hlodavec vyrazil z kuchyně s ní na hřbetu. Ve šmouze zlatých jisker ji všichni skřítci až na Jih následovali. Možná měla Ivy pravdu.

„Co chceš, abych udělala, Ivy?“ řekla jsem klidněji. „Požádala bych mámu, aby si ji k sobě vzala, ale sama je jen krůček od ústavní péče.“

Jenks přibzučel zpátky. „A co Keasley?“

Překvapeně jsem pohlédla na Ivy.

„Stařík naproti přes ulici?“ řekla Ivy obezřetně. „Nic o něm nevíme.“

Jenks přistál na okenním parapetu vedle pana Ryby a založil si ruce v bok. „Je starý a má stálý příjem. Co víc potřebujete vědět?“

Zatímco se Ceri snažila vzchopit, rozebírala jsem si ten nápad v mysli. Měla jsem starého čaroděje, jehož pomalá mluva maskovala břitký humor a vysokou inteligenci, ráda. Sešil mě, poté co mi Algaliarept rozerval krk. Dal dohromady i moji vůli a sebejistotu. Artritický muž nám něco tajil a já nevěřila, že se jmenuje Keasley ani že má víc medicínského náčiní než malá pohotovost, protože nesnáší doktory. Ale věřila jsem mu.

„Nemá rád úřady a umí držet jazyk za zuby,“ řekla jsem a napadlo mě, že je to dokonalé řešení. Přimhouřila jsem oči a zadívala se na Ceri, která tiše rozmlouvala s Jih. Z Ivyiny tváře jsem vyčetla pochybnosti a podráždění, ale už jsem se rozhodla. „Zavolám mu,“ dodala jsem a naznačila Ceri, že se za chvíli vrátím. Pak jsem se vydala do obýváku pro telefon.

3

„Ceri,“ řekl Jenks, zatímco já zapnula kávovar. „Pokud tě rozbrečí i čaj, musíš zkusit hranolky. Pojď sem, ukážu ti, jak používat mikrovlnnou troubu.“

Keasley byl na cestě k nám. Možná mu to bude chvíli trvat, protože byl tak zmožený artritidou, že na ni většina amuletů proti bolesti nezabírala. Nelíbilo se mi, že jsem ho vytáhla ven do sněhu, ale bylo by ještě hrubější sesypat se na jeho dům.

Se zaujatostí, kterou jsem nechápala, se Jenks posadil Ceri na rameno a ukázal jí, jak ohřát v mikrovlnce mražené hranolky. Sklonila se a sledovala, jak se papírová krabice točí, moje růžové pantofle přitom na jejích nohách vypadaly nadměrně velké a nešikovné. Ve víru hedvábí pastelových barev a za hlasitého švitoření okolo ní poletovaly skřítky a ona je z velké části ignorovala. Neutichající rámus zahnal Ivy do obýváku, kde se schovávala se sluchátky na uších.

Zvedla jsem hlavu, protože se změnil tlak vzduchu. „Haló?“ ozval se silný chraplavý hlas z přední části kostela. „Rachel? Skřítci mě pustili dovnitř. Kdepak jste, dámy?“

Pohlédla jsem na Ceri a vycítila její úzkost. „To je Keasley, náš soused,“ řekla jsem. „Prohlédne tě, aby se ujistil, že jsi zdravá.“

„Jsem v pořádku,“ řekla zamyšleně.

Napadlo mě, že to asi bude těžší, než jsem si myslela, proto jsem jen v ponožkách vyšla na chodbu, abych si s ním promluvila dřív, než se setká s Ceri. „Ahoj, Keasley. Jsme tady vzadu.“

Jeho sehnutá, scvrklá postava kulhala chodbou, až zastínila všechno světlo. Doprovázely ho další skřítkovské děti a zdobily ho kruhy skřítkovského prášku. Keasley nesl v ruce hnědý papírový pytlík a provázela ho studená vůně sněhu, která se příjemně mísila s vůní blahovičníku typickou pro čaroděje. „Rachel,“ řekl a zamžoural na mě. „Jak se má moje oblíbená rusovláska?“

„Dobře,“ řekla jsem, krátce ho objala a uvažovala, že poté co se mi podařilo obelstít Algaliarepta, se mám víc než dobře. Jeho pracovní oděv byl obnošený a voněl mýdlem. Představoval pro mě moudrého starce ze sousedství a náhradního dědečka a vůbec mi nevadilo, že o své minulosti nikdy nemluví. Byl dobrý muž a jen na tom záleželo.

„Pojďte dovnitř. Mám tu někoho, s kým byste se měl sejít,“ řekla jsem a opatrně zpomalila. „Potřebuje vaši pomoc,“ řekla jsem tiše.

Stiskl pevně rty a hnědé vrásky na obličeji se mu prohloubily. Keasley se pomalu nadechl a papírový pytlík v jeho artritických rukou zapraskal. Kývl a odhalil mi plešatící místo v krátkých, šedivějících kudrnách. Odfoukla jsem si úlevou, zavedla ho do kuchyně a držela se zpátky, abych mohla sledovat jeho reakci na Ceri.

Starý čaroděj se zastavil, zhoupl se na patách a zíral. Ale při pohledu na drobnou ženu v růžových pantoflích a elegantních plesových šatech, která stála vedle mikrovlnky s krabicí kouřících hranolků, jsem dokázala pochopit proč.

„Nepotřebuji lékaře,“ řekla Ceri.

Jenks jí vzlétl z ramene. „Ahoj, Keasley. Prohlédnete Ceri?“

Keasley kývl, odkulhal ke stolu a vytáhl zpod něj židli. Pokynul Ceri, ať se posadí, pak se opatrně svezl na sousední. Se sípáním si položil pytlík mezi nohy, otevřel ho a vytáhl tlakoměr. „Nejsem lékař,“ řekl. „Jmenuji se Keasley.“

Ceri se neposadila. Pohlédla napřed na mě, pak na něj. „Já Ceri,“ řekla sotva šeptem.

„No, Ceri, rád vás poznávám.“ Odložil tlakoměr na stůl a napřáhl artritidou oteklou ruku. Ceri do ní nejistě, nešikovně vložila tu svou. Keasley jí potřásl, usmál se a odhalil od kávy zašlé zuby. Stařík ukázal na židli, Ceri si sedla, zdráhavě odložila krabičku s hranolky a obezřetně pokukovala po tlakoměru.

„Rachel chce, abych vás prohlédl,“ řekl a vytáhl další lékařské věci.

Ceri na mě pohlédla, vzdychla si a odevzdaně kývla.

Káva se dovařila, a zatímco Keasley měřil Ceri teplotu a tlak, zkoušel její reflexy a žádal ji, aby řekla „Á“, odnesla jsem šálek do obýváku Ivy. Seděla bokem v pohodlném křesle se sluchátky na uších, hlavu si opřela o jednu opěrku a nohy přehodila přes druhou. Oči měla zavřené, přesto se ihned natáhla pro šálek, sotva jsem ho postavila. „Díky,“ naznačila rty, aniž by otevřela oči, a já odešla. Někdy mě Ivy fakt děsila.

„Kávu, Keasley?“ zeptala jsem se, když jsem se vrátila.

Stařík se zadíval na teploměr a vypnul ho. „Ano, děkuji.“ Usmál se na Ceri. „Jste v pořádku.“

„Děkuji vám, pane,“ řekla Ceri. Zatímco Keasley pracoval, pojídala hranolky a teď pochmurně hleděla do prázdné krabičky.

Jenks byl okamžitě u ní. „Víc?“ nabídl. „Zkus si je polít kečupem.“

Najednou jsem pochopila, proč jí Jenks tolik vnucoval hranolky. Nezajímaly ho hranolky, nýbrž kečup. „Jenksi,“ řekla jsem, když jsem Keasleymu odnesla kávu a opřela se o pult ve středu místnosti. „Je jí víc než tisíc let. Dokonce i lidé tehdy jedli rajčata.“ Zaváhala jsem. „Měli jste tehdy rajčata, že?“

Bzučení Jenksových křídel se značně ztišilo. „Zatraceně,“ zabrblal, pak se rozzářil. „Pojď,“ řekl Ceri. „Tentokrát zkus mikrovlnku použít sama, bez mojí pomoci.“

„Mikrovlnku?“ zeptala se.

„Jo. Copak v záhrobí nemají mikrovlnky?“

Zavrtěla hlavou a konečky vlasů jí poletovaly. „Ne. Alovi jsem vařila pomocí magie silové čáry. Tohle je… zastaralé.“

Keasley sebou trhl a málem rozlil kávu. Sledoval, jak Ceri zamířila k mrazáku a za Jenksova povzbuzování vytáhla další krabičku s hranolky. Kousla se do rtu a pečlivě namačkala tlačítka. Připadalo mi divné, že žena, které je víc než tisíc let, považuje mikrovlnku za primitivní.

„Je ze záhrobí?“ zeptal se Keasley tiše a já se k němu obrátila.

Vzala jsem šálek s kávou do obou rukou, abych si zahřála prsty. „Jak je jí?“

Pohnul rameny. „Je na tom docela dobře. Možná má trochu podváhu. Po psychické stránce ji ale týrali. Nedokážu říct jak. Potřebuje pomoc.“

Zhluboka jsem se nadechla a zadívala se do šálku. „Chci vás požádat o velkou laskavost.“

Keasley se narovnal. „Ne,“ řekl, položil si pytlík na klín a začal do něj skládat věci. „Nevím, kdo – ani co – je.“

„Ukradla jsem ji démonovi, po jehož útoku jste mě na podzim sešíval,“ řekla jsem a dotkla se krku. „Byla jeho důvěrnicí. Zaplatím za její byt i stravu.“

„O to nejde,“ protestoval. Vzal pytlík do ruky a v hnědých očích měl starost. „Nic o ní nevím, Rachel. Nemůžu riskovat a vzít ji k sobě. O to mě nežádejte.“

Skoro rozzlobeně jsem se k němu naklonila. „Posledních tisíc let strávila v záhrobí. Nemyslím si, že by vás chtěla zabít,“ obvinila jsem ho a na jeho staré tváři se objevil vyplašený výraz. „Jediné, co potřebuje,“ řekla jsem, rozčilená z toho, že se mi podařilo objevit jednu z věcí, kterých se bál, „je normální prostředí, kde by se mohla znovu najít. A čarodějka, upírka a skřítek žijící v kostele a lovící darebáky nejsou normální.“

Jenks pohlédl naším směrem z ramene Ceri, která sledovala ohřívající se hranolky. Skřítek se tvářil vážně; slyšel náš rozhovor stejně jasně, jako by stál na stole. Ceri se na něco tiše zeptala, Jenks se otočil a vesele odpověděl. Všechny až na Jih vyhnal z kuchyně, takže tu bylo požehnané ticho.

„Prosím, Keasley,“ zašeptala jsem.

Jih se pustila éterickým hlasem do zpěvu a Ceri se rozzářila. Připojila se k ní a její hlas byl stejně jasný jako skřítčin, zazpívala ale jen tři noty a propukla v pláč. Zírala jsem, protože do kuchyně vtrhlo mračno skřítků a téměř ji zadusilo. V obýváku si Ivy hlasitě stěžovala, že skřítci zase ruší příjem sterea.

Jenks na děti zaječel a všechny až na Jih prchly. Společně se pak pustili do utěšování Ceri, Jih tiše a chlácholivě, Jenks poněkud nešikovně. Keasley nahrbil ramena a já pochopila, že mi vyhoví. „Dobrá,“ řekl. „Na několik dní to zkusíme, ale pokud to nebude fungovat, vrátí se sem.“

„To zní férově,“ řekla jsem a hned se mi dýchalo volněji.

Ceri vzhlédla a oči měla stále vlhké. „Nezeptala ses mě na názor.“

Vytřeštila jsem oči a zrudla. Slyšela stejně dobře jako Ivy. „No…“ vykoktala jsem. „Omlouvám se, Ceri. Ne že bych nechtěla, abys tu zůstala…“

S vážným výrazem v srdcovité tváři kývla. „Jsem balvan uprostřed pevnosti plné vojáků,“ přerušila mě. „Bylo by mi ctí, kdybych mohla zůstat s válečníkem na odpočinku a ulevit mu od bolesti.“

Válečník na odpočinku? napadlo mě a přemýšlela jsem, jestli v Keasleym vidí něco, co mi uniklo. Z kouta místnosti se rozlehla pisklavá hádka Jenkse s nejstarší dcerou. Mladá skřítka si kroutila lem světle zelených šatů, takže jí byly vidět malinké nožky, a o něco ho prosila.

„Momentíček,“ řekl Keasley a sroloval vrchní část papírového pytlíku. „Dokážu se o sebe postarat. Nepotřebuji, aby mi někdo ‚ulevoval od bolesti‘.“

Ceri se usmála. Zašoupala pantoflemi po linoleu a klekla si před něj. „Ceri,“ protestovala jsem spolu s Keasleym, ale mladá žena nás odehnala a nečekaně ostrý pohled v jejích zelených očích nepřipouštěl žádné přerušování.

„Vstávejte,“ řekl Keasley drsně. „Vím, že jste byla démonovou důvěrnicí a asi vyžadoval, abyste se tak chovala, ale…“

„Mlčte, Keasley,“ řekla Ceri a bledé ruce jí lehce prozářila rudá energie záhrobí. „Půjdu s vámi, ale jen když dovolíte, abych vám tu laskavost oplatila.“ Usmála se na něj a její zelené oči se rozostřily. „Vrátíte mi tak sebeúctu, kterou skutečně potřebuji.“

Dech se mi zadrhl v hrdle, protože jsem ucítila, že se napíchla na silovou čáru vzadu za kostelem. „Keasley?“ zeptala jsem se tenkým hlasem.

Vytřeštil hnědé oči a ztuhl, když se Ceri natáhla a položila ruce na kolena jeho ošoupaného pracovního oděvu. Dívala jsem se, jak mu ochabl obličej a vrásky se prohloubily, takže najednou vypadal starší. Zhluboka se nadechl a napjal se.

Ceri, která stále klečela před ním, se zachvěla. Ruce jí sklouzly z jeho kolen. „Ceri,“ zachraptěl Keasley a hlas se mu zlomil. Dotkl se kolen. „Je to pryč,“ zašeptal a unavené oči mu zvlhly. „Ach, drahé dítě,“ řekl a postavil se, aby jí pomohl vstát. „Už tak dlouho jsem nebyl bez bolesti. Děkuji.“

Ceri se usmívala a po tvářích se jí kutálely slzy. Kývla. „Já taky ne. Pomáhá to.“

Odvrátila jsem se, protože se mi stáhlo hrdlo. „Mám tu nějaká trika, která můžeš nosit, dokud tě nevezmu na nákupy,“ řekla jsem. „Pantofle si nech. Aspoň se v nich dostaneš přes ulici.“

Keasley ji uchopil za paži a do druhé ruky vzal pytlík. „Zítra ji vezmu nakoupit,“ řekl, když zamířil do chodby. „Už tři roky jsem se necítil na to, abych zašel do nákupního centra. Udělá mi dobře, když si vyrazím.“ Otočil se ke mně a jeho stará, vrásčitá tvář vypadala jako vyměněná. „Ale účet pošlu vám. Můžu všem říct, že je neteř mé sestry. Ze Švédska.“

Zasmála jsem se, ale měla jsem co dělat, abych se nerozplakala. Dopadlo to lépe, než jsem doufala, a nedokázala jsem se přestat usmívat.

Jenks vyrazil ostrý zvuk a jeho dcera pomalu dosedla na mikrovlnku. „Tak jo, zeptám se!“ zvolal a skřítka se vznesla deset centimetrů do vzduchu, tvářička se jí rozzářila nadějí a sepnula před sebou ruce. „Pokud to nebude vadit tvojí matce ani Keasleymu, nebude to vadit ani mně,“ řekl Jenks a jeho křídla zářila modří.

Jih vzlétala a klesala, jak byla celá nervózní, a Jenks zatím odlétl ke Keasleymu a zůstal viset ve vzduchu před ním. „Hm, nemáte doma nějaké květiny, o které by se Jih mohla starat?“ zeptal se a vypadal příšerně rozpačitě. Odhrnul si z očí blond vlasy a ušklíbl se. „Chce zůstat s Ceri, ale nedovolím jí odejít, pokud vám nějak nepomůže.“

Rozevřela jsem rty a podívala se na Ceri. Podle toho, jak zatajila dech, jsem poznala, že touží po společnosti. „Mám květináč s bazalkou,“ přiznal Keasley neochotně. „Pokud bude chtít zůstat i po tom, co se vyčasí, může pracovat na zahradě, i když není zrovna nic moc.“

Jih vypískla a začal se z ní sypat skřítkovský prášek, který se proměnil ze zlatého v bílý.

„Zeptej se matky!“ řekl Jenks a tvářil se rozrušeně, když skřítka vystřelila z místnosti. Přistál mi na rameni a křídla mu schlípla. Zdálo se mi, že cítím podzim. Než jsem se mohla zeptat, co to znamená, vtrhla do kuchyně s vřískotem zelenorůžová vlna. Šokovaně jsem uvažovala, jestli v kostele zůstal nějaký skřítek, který se nepřidal k metr a půl širokému kruhu okolo Ceri.

Na Keasleyho vrásčité tváři se objevil smířený souhlas, když otevřel pytlík s náčiním a Jih se v něm schovala, aby v bezpečí přežila cestu chladem. Nad skrčeným vrškem pytlíku se ostatní skřítci hlasitě loučili a mávali.

Keasley obrátil oči v sloup a podal pytlík Ceri. „Skřítci,“ zabrblal. Vzal Ceri za loket, pokývl mi a zamířil do chodby. Ještě nikdy jsem neviděla, že by kráčel tak lehce. „Mám druhou ložnici,“ řekl. „Spíte v noci, nebo přes den?“

„Obojí,“ řekla Ceri tiše. „Nevadí to?“

Zakřenil se a odhalil kávou zbarvené zuby. „Ráda si zdřímnete, co? Dobře. Aspoň se nebudu cítit tak staře, když sám usnu.“

Byla jsem šťastná, když jsem sledovala, jak míří do sanktuária. Dopadlo to dobře v mnoha ohledech. „Co se děje, Jenksi?“ řekla jsem, když mi zůstal sedět na rameni, zatímco zbytek jeho rodiny doprovázel Ceri a Keasleyho ke dveřím kostela.

Popotáhl. „Myslel jsem, že to Jax odejde jako první a založí si vlastní zahradu.“

Vydechla jsem, když jsem pochopila. „Je mi to líto, Jenksi. Bude v pořádku.“

„Já vím, já vím.“ Zamával křídly a já znovu ucítila vůni spadaného listí. „V kostele bude o jednoho skřítka méně,“ řekl tiše. „A to je dobře. Ale nikdo mi neřekl, že to bude bolet.“

4

Opírala jsem se o auto, mžourala přes sluneční brýle a rozhlížela se po parkovišti. Můj třešňově červený kabriolet se mezi minivany a zrezivělé staré modely aut nehodil. Vzadu, daleko od možných škrábanců a boulí, parkoval nízký sportovní vůz. Pravděpodobně patřil mluvčímu zoologické zahrady, protože ostatní auta náležela zaměstnancům na půl úvazku nebo oddaným biologům, které nezajímalo, v čem jezdí.

Brzy zrána bylo i navzdory sluníčku chladno a dech se mi srážel v páru. Snažila jsem se uvolnit, ale cítila jsem, jak se mi stahuje žaludek a mé podráždění sílí. Měli jsme se tu dnes ráno s Nickem setkat, abychom si zaběhali v zahradě. Vypadalo to, že se neukáže. Zase.

Spustila jsem paže, které jsem měla zkřížené na hrudi, a zatřepala rukama, abych se uvolnila, pak jsem se předklonila a položila dlaně na promrzlou, zasněženou zem parkoviště. Vydechla jsem, protáhla se a cítila pnutí ve svalech. Všude okolo se rozléhaly tiché zvuky zahrady chystající se na otevření a ve vzduchu byl cítit exotický hnůj. Pokud se Nick do pěti minut neukáže, nebudeme mít čas dobře si zaběhat.

Před měsíci jsem nám oběma koupila běžecké propustky, abychom sem mohli přijít běhat kdykoli od půlnoci do poledne, kdy měla zahrada zavřeno. Vstala jsem kvůli tomu o dvě hodiny dřív než obvykle. Snažila jsem se, aby nám to klapalo; pokoušela jsem se sladit časový harmonogram čarodějky, která byla vzhůru od poledne do svítání, s Nickovým lidským rozvrhem od svítání do půlnoci. Dříve jsem to nikdy nepovažovala za problém. Nick se snažil taky. V poslední době ale všechno zůstávalo jen na mně.

Narovnala jsem se, protože jsem uslyšela hlasité skřípání. Zaměstnanci ZOO vytahovali ven odpadkové koše. Byla jsem čím dál víc podrážděná. Kde je? Nemohl zapomenout. Nick nikdy na nic nezapomněl.

„Pokud ovšem nechtěl zapomenout,“ zašeptala jsem. V duchu jsem sebou zatřásla, vykopla jsem a položila si nohu v lehké běžecké botě na kapotu. „Au,“ vydechla jsem, když mé svaly zaprotestovaly, ale opřela jsem se do nich. V poslední době jsem cvičení zanedbávala a od chvíle, kdy Ivy začala znovu praktikovat, jsme už nezápasily. Začalo mi cukat v oku, proto jsem obě zavřela, sehnula se ještě víc, chytila se za kotník a zatáhla.

Nick nezapomněl – na to byl příliš chytrý – vyhýbal se mi. Věděla jsem proč, přesto to bylo skličující. Uběhly už tři měsíce a on se pořád choval rezervovaně a váhavě. A co bylo nejhorší, nemyslela jsem si, že by mě chtěl nechat. Vyvolával démony doma ve spíži, a přitom se bál dotknout se mě.

Na podzim jsem se pokusila připoutat k sobě rybu, abych vyhověla šíleným požadavkům kurzu magie silových čar, a nechtíc jsem udělala z Nicka svého důvěrníka. Bylo to tak hloupé, hloupé, hloupé.

Byla jsem zemská čarodějka a moje magie pocházela z rostlin aktivovaných teplem a mojí krví. O magii silových čar jsem toho moc nevěděla – jen to, že se mi nelíbí. Obyčejně jsem ji používala jen k uzavírání ochranných kruhů při obzvláště citlivých čárech. A abych donutila Vyjáky vyrovnat dluh. A občas jsem s její pomocí zahnala spolubydlící, když ztratila kontrolu nad svojí krvežíznivostí. A taky jsem s ní srazila Piscaryho na zadek, abych mu mohla namlátit nohou od židle. Právě to byla pro Nicka, žhavého milence a možná toho pravého, poslední kapka a náš vztah se omezil na telefonáty a chladné polibky na tvář.

Začínala jsem se litovat. Sundala jsem pravou nohu z kapoty a vykopla nahoru levou.

Moc magie silových čar byla opojná a dokázala dohnat čarodějku k šílenství. Ne náhodou existovalo víc černých čarodějek silových čar než černých zemských čarodějek. Bylo proto bezpečnější používat důvěrníka, moc silové čáry tak totiž filtrovala prostší mysl zvířete místo rostlin jako u zemské magie. Z očividných důvodů byla používána pouze zvířata – aspoň na této straně silových čar – a čarodějky popravdě neznaly žádná zaklínadla, která by učinila důvěrníka z člověka. Ale protože jsem se v magii silových čar zrovna nevyznala a pospíchala jsem, použila jsem první zaklínadlo na spoutání důvěrníka, které jsem našla.

A tak jsem nevědomky udělala důvěrníka z Nicka – což jsme se snažili napravit – ale pak jsem všechno nezměrně zhoršila, když jsem použila obrovské množství energie silové čáry ke zdolání Piscaryho. Od té doby se mě Nick sotva dotkl. Ale to bylo už před měsíci. Od té doby jsem nic podobného neudělala. Měl by se přes to přenést. Přece jen jsem magii silových čar nepraktikovala. Aspoň ne často.

Znepokojeně jsem se narovnala, vydechla, abych se zbavila úzkosti, a několikrát se otočila v pase, až mi nadskočil culík. Když jsem zjistila, že je možné uzavřít kruh bez jeho načrtnutí, tři měsíce jsem tu metodu studovala, protože jsem věděla, že je to možná moje jediná šance, jak uniknout Algaliareptovi. Cvičila jsem ve tři ráno, kdy jsem věděla, že Nick spí – a vždy jsem se napíchla rovnou na čáru, aby její síla neprocházela Nickem – ale možná jsem ho stejně budila. Nic neřekl, ale jak znám Nicka, nezmínil by se o tom.

Uslyšela jsem zarachocení hlavní brány. Zůstala jsem stát a schoulila ramena. ZOO otevřela. Z brány se trousili běžci s rudými tvářemi a vyčerpanými, spokojenými výrazy a stále si užívali běžecké opojení. Zatraceně. Mohl zavolat.

Rozčileně jsem rozepnula taštičku u boku a vytáhla mobil. Opřela jsem se o auto, sklopila oči, abych se vyhnula pohledům kolemjdoucích, a projela si krátký telefonní seznam. Nickovo číslo bylo druhé, hned po Ivyině a před máminým. Zatímco telefon zvonil, dýchla jsem si na zkřehlé prsty.

Nadechla jsem se, když v telefonu cvaklo, a zadržela dech, jakmile mi ženský hlas oznámil, že číslo je mimo provoz. Peníze? pomyslela jsem si. Možná proto už si tři týdny nikam nevyšel. Ustaraně jsem zkusila jeho mobil.

Pořád zvonil, když jsem zaslechla chrčivé burácení Nickova trucku. Blížilo se. Vydechla jsem a zaklapla mobil. Nickův modrý, otlučený ford sjel z hlavní silnice na parkoviště a pomalu se vyhýbal odjíždějícím vozům, které ignorovaly jízdní pruhy a krátily si cestu přes volný prostor. Schovala jsem telefon, založila si paže na hrudi a zkřížila nohy v kotnících.

Aspoň že se ukázal, pomyslela jsem si, upravila si sluneční brýle a snažila se nemračit. Možná bychom mohli zajít na kávu nebo něco podobného. Neviděla jsem ho už celé dny a nechtěla jsem setkání zkazit svojí mrzutostí. A kromě toho jsem si poslední tři měsíce dělala neustále starosti s tím, jestli se mi podaří vyklouznout z dohody s Alem, a když se mi to teď povedlo, chtěla jsem si nějaký čas užívat dobrého pocitu.

Nic jsem o tom Nickovi neřekla a šance vyložit karty na stůl by ze mě sňala další břemeno. Nalhávala jsem si, že jsem mlčela, protože jsem se bála, že by se pokusil vzít můj závazek na sebe – měl totiž neuvěřitelné kavalírské sklony – ale popravdě jsem se obávala, že mi vynadá do pokrytců, protože jsem mu neustále tvrdila, jak nebezpečné je paktovat se s démony, jen abych se nakonec stala důvěrnicí jednoho z nich. Nick měl nezdravý nedostatek strachu z démonů, byl totiž přesvědčen, že dokud s nimi člověk zachází správně, nejsou o nic nebezpečnější než třeba… zmije.

A tak jsem tam stála a promrzle přešlapovala, zatímco parkoval svůj od soli ušpiněný, ošklivý truck několik míst od mého vozu. Jeho výrazný stín se chvíli pohyboval uvnitř kabiny, pak vystoupil a praštil vší silou dveřmi. Věděla jsem, že to neudělal proto, že by se na mě zlobil, nýbrž aby chytila vyviklaná západka ve dveřích.

„Ray-ray,“ řekl, když s telefonem v ruce obešel zepředu truck. Byl štíhlý a vysoký, vypadal dobře a krok měl rychlý. Usmíval se a jeho dříve vyzáblá tvář působila příjemně drsně a stroze. „Volala jsi mi?“

Kývla jsem a nechala ruce klesnout k bokům. Očividně nebyl připravený běhat, na sobě totiž měl zašlé džíny a pracovní boty. Rozepnutý teplý kabát odhaloval obyčejnou flanelovou košili. Měl ji úhledně zastrčenou v kalhotách a tvář hladce oholenou, přesto působil trochu neupraveně, jeho černé vlasy totiž potřebovaly ostříhat. Vypadal jako knihomol, i když jsem obyčejně dávala přednost nebezpečně vypadajícím mužům. Ale možná mi nebezpečná připadala Nickova inteligence.

Nick byl ten nejchytřejší muž, jakého jsem kdy poznala, a jeho brilantní mysl se ukrývala pod nevýrazným zevnějškem a klamně mírnou povahou. Možná mě k němu přitahovala právě tato vzácná kombinace pronikavého intelektu a neškodné lidskosti. Anebo možná fakt, že mi zachránil život tím, že spoutal Velkého Ala, když se mi pokusil rozsápat hrdlo.

A navzdory zájmu o staré knihy a novou elektroniku nebyl šprt: na to měl příliš široká ramena a pevný zadek. Jeho dlouhé, štíhlé nohy mi při běhu snadno stačily a paže byly překvapivě silné, což dokazovaly naše kdysi tak časté a nyní znepokojivě vzácné zápasy, které častokrát končily, no, intimnější aktivitou. Právě vzpomínka na naši dřívější blízkost mi bránila mračit se, když s očima omluvně přimhouřenýma obešel svůj truck.

„Nezapomněl jsem,“ řekl a jeho dlouhá tvář vypadala ještě delší, když si z čela odhodil rovnou ofinu. Vysoko na čele se mu skvěla démonská značka, ke které přišel v noci, kdy já získala tu svou zbývající. „Zabral jsem se do práce a zapomněl na čas. Omlouvám se, Rachel. Vím, že ses na to těšila, ale já se v noci vůbec nevyspal a jsem příšerně utahaný. Necháme to na zítra?“

Vzdychla jsem si a zkusila potlačit zklamání. „Jasně,“ řekla jsem při výdechu. Natáhl se a lehce mě objal. Jeho gesto bylo váhavé, ale já se o něj opřela, protože jsem chtěla víc. Náš odstup trval už tak dlouho, až mi začal připadat normální. Odtáhl se a zašoupal nohama.

„Máš hodně práce?“ nadhodila jsem. Neviděli jsme se už týden, když nepočítám občasný telefonát, a nechtěla jsem prostě odejít.

Ani Nick nevypadal, že by chtěl jít. „Ano a ne.“ Zamžoural do slunce. „Procházel jsem staré zprávy v jednom chatroomu, protože jsem tam našel zmínku o knize, kterou si Al odnesl.“

Okamžitě jsem zbystřila. „A našel jsi…“ vykoktala jsem a tep se mi zrychlil.

Moje naděje pohasla, když sklopil oči a potřásl hlavou. „Byl to nějaký idiot. Neměl ji. Všechno si vymyslel.“

Dotkla jsem se jeho paže a odpustila mu, že propásl náš ranní běh. „Nevadí. Dřív nebo později něco najdeme.“

„Jo,“ zamumlal. „Ale byl bych radši, kdyby to bylo dřív.“

Ovládly mě mizérie a napětí. Dříve nám spolu bývalo tak dobře a teď nám zůstal jen příšerný odstup. Když si Nick všiml mé sklíčenosti, vzal mě za ruce, přikročil blíž a volně mě objal. Rty se mi otřel o tvář a zašeptal: „Omlouvám se, Ray-ray. Nějak to zvládneme. Snažím se. Chci, aby nám to vyšlo.“

Nepohnula jsem se a dýchala vůni starých knih a čisté kolínské, potom jsem zdráhavě zvedla ruce a objala ho. Hledala jsem útěchu a konečně se mi jí dostalo.

Zadrhl se mi dech a zatajila jsem ho, protože mi bylo do breku. Už celé měsíce jsme hledali způsob, jak pouto zrušit, ale knihu napsal Al a existovala pouze v jediném exempláři. A přece jen jsme si nemohli podat inzerát, že hledáme odborníka na silové čáry, protože by mě pravděpodobně někdo udal za praktikování černé magie. A pak bych teprve byla v průšvihu. Nebo mrtvá. Nebo ještě hůř.

Nick mě pomalu pustil a já ucouvla. Aspoň jsem věděla, že v tom není jiná žena.

„Hej, hm, ZOO je otevřená,“ řekla jsem a v mém hlase zazněla úleva nad tím, že nepříjemný odstup, který si udržoval, začíná mizet. „Nezajdeme na kafe? Slyšela jsem, že zdejší Opičí mocca je naprosto úžasná.“

„Ne,“ řekl, ale slyšela jsem v jeho hlase skutečnou lítost. Napadlo mě, jestli celou dobu nevnímal starosti, které jsem si dělala kvůli Alovi, a nemyslel si, že se zlobím na něj a odtahuji se. Možná jsem byla na vině víc, než jsem tušila. Možná jsem mohla náš vztah posílit, kdybych mu řekla pravdu, namísto abych ji před ním tajila a odstrkávala ho tím.

Dolehlo na mě, co jsem svým mlčením nejspíš způsobila, a cítila jsem, jak mi tuhne obličej. „Nicku, je mi to líto,“ vydechla jsem.

„Nebyla to tvoje vina,“ řekl a hnědé oči měl plné odpuštění, protože netušil, na co myslím. „Byl jsem to já, kdo mu řekl, že si může tu knihu vzít.“

„Ne, pochop…“

Objal mě a umlčel. V krku se mi usadil knedlík. Nedokázala jsem ze sebe nic vypravit, proto jsem se opřela čelem o jeho rameno. Měla jsem mu říct pravdu. Měla jsem mu ji říct hned na začátku.

Nick vycítil, že se něco změnilo. Pomalu a po krátké úvaze mě zdrženlivě políbil na tvář, ale jeho nerozhodnost pramenila z dlouhého odloučení, ne z obvyklého odstupu.

„Nicku?“ řekla jsem a slyšela ve svém hlase slzy.

Ihned se odtáhl. „Hej,“ řekl a položil mi velkou ruku na rameno. „Musím jít. Od včerejška jsem vzhůru a potřebuju se vyspat.“

Neochotně jsem o krok ustoupila a doufala, že nepozná, jak blízko mám k slzám. Byly to dlouhé, osamělé tři měsíce. Konečně jsme ale začali pracovat na nápravě. „Dobrá. Chceš přijít dneska na večeři?“

A konečně, po týdnech okamžitých odmítnutí, zaváhal. „Co takhle zajít si na večeři a do kina? Platím. Bude to něco jako… rande.“

Narovnala jsem se a hned se cítila vyšší. „Něco jako rande,“ řekla jsem a nemotorně přešlápla jako bláznivá holka, kterou pozvali na první schůzku. „Co jsi měl na mysli?“

Měkce se usmál. „Nějaký film se spoustou výbuchů, zbraní…“ Nedotkl se mě, ale na očích jsem mu viděla, že po tom touží, „…a s upnutými kostýmy…“

Kývla jsem a usmála se. Podíval se na hodinky.

„Dneska večer,“ řekl a cestou k trucku zachytil můj pohled. „V sedm?“

„V sedm,“ zavolala jsem a můj dobrý pocit sílil. Nasedl a celý truck se otřásl, jak práskl dveřmi. Motor naskočil a Nick se šťastným zamáváním odjel.

„V sedm,“ řekla jsem a sledovala, jak se mu rozsvítila brzdová světla, než vyjel na hlavní silnici.

5

Plastová ramínka chrastila, jak jsem vršila oblečení na pult u pokladny. Znuděná odbarvená blondýna s vlasy na mikádo ani nevzhlédla, když z šatů odepínala ošklivé kovové spony. Žvýkala žvýkačku, dělala bubliny a skenovala vše, co jsem pro Ceri nakoupila. Ramenem si u ucha přidržovala telefon a pusa jí bez ustání jela, jak svému klukovi vykládala o tom, že včera se spolubydlící kouřily Síru.

Zadumaně jsem ji sledovala a cítila slábnoucí pach pouliční drogy, který na ní lpěl. Byla hloupější, než vypadala, pokud se dala na Síru, a zvlášť teď. V poslední době se totiž prodávala říznutá něčím, co kosilo členy všech socioekonomických tříd. Možná to byla Trentova představa vánočního dárku.

Dívka přede mnou se zdála nezletilá, takže jsem na ni buďto mohla poštvat zdravotní a inderlandskou službu, nebo ji odvléct na stanici Inderlandské bezpečnosti. To druhé by sice bylo zábavné, ale narušilo by to moje odpolední nákupy na slunovrat. Pořád jsem nevěděla, co dát Ivy. Boty, džíny, ponožky, spodní prádlo a dva svetry na pultu byly pro Ceri. Nevyjde si s Keasleym jen v mém triku a chlupatých růžových pantoflích.

Dívka složila poslední svetr. Její krvavě rudé nehty vypadaly křiklavě. Na krku jí chřestily amulety, ale ten, který maskoval akné, potřeboval vyměnit. Musela ho mít od černokněžníka, protože čarodějka by nikdy nevyrobila nic tak nekvalitního. Pohlédla jsem na dřevěný prstýnek na svém malíku. Byl malý, ale dostatečně mocný na to, aby schoval pihy i před menší čarovnou kontrolou. Šmejd, pomyslela jsem si a hned mi bylo líp.

Zničehonic se ozvalo bzučení a já se cítila nesmírně samolibě, že jsem na rozdíl od pokladní nevyskočila, když Jenks doslova spadl na pult. Vzal si na sebe dvě černé kombinézy, červenou čepici a teplé boty, aby se ochránil před chladem. Venku na něj bylo příliš mrazivo, ale Jižin odchod ho deprimoval a nikdy nebyl nakupovat na slunovrat. Vykulila jsem oči, když jsem spatřila panenku, kterou přitáhl na pult. Byla třikrát větší než on.

„Rache!“ zvolal udýchaně, když zvedal černovlasou panenku s bujnými křivkami, která věrně kopírovala sny všech puberťáků. „Podívej, co jsem našel v oddělení s hračkami!“

„Jenksi…“ domlouvala jsem mu, protože jsem slyšela, jak se dvojice za mnou chichotá.

„Je to Kousavá Betty!“ křičel a zuřivě mával křídly, aby se nepřekotil, držel totiž panenku za boky. „Chci ji. Chci ji koupit Ivy. Vypadá úplně jako ona.“

Změřila jsem si lesklou plastikovou sukýnku a červený živůtek a nadechla se k protestu.

„Podívej. Vidíš?“ řekl vzrušeně. „Zmáčkneš tuhle páčku na zádech a vystříkne falešná krev. Není to báječné?“

Trhla jsem sebou, když z úst panenky s prázdnýma očima vystříkl gejzír želatinového slizu a letěl vzduchem skoro třicet centimetrů, než se rozšplíchl o pult. Po špičaté bradě panenky stekla dolů červená kapka. Pokladní na panenku koukla a bez rozloučení zavěsila sluchátko. Tohle chtěl dát Ivy?

Odsunula jsem stranou Ceriiny džíny a vzdychla si. Jenks znovu zmáčkl páčku a uchváceně sledoval, jak za velmi neslušného zvuku vystříkl další rudý gejzír. Pár za mnou se rozesmál, žena se pověsila muži na paži a něco mu šeptala do ucha. Dopálila jsem se a popadla panenku. „Koupím ti ji, když toho necháš,“ zasyčela jsem.

Jenksova očka se rozzářila. Vzlétl, přistál mi na rameni a vlezl si mi pod šál, aby se ohřál. „Bude se jí líbit,“ řekl. „Uvidíš.“

Podala jsem panenku pokladní a ohlédla se po chichotajícím se páru. Tvořili ho pěkně oblečení živí upíři, kteří od sebe ani na třicet vteřin nedokázali dát ruce. Žena si všimla, že se na ni dívám, a upravila muži límeček kožené bundy, aby mi ukázala jeho lehce zjizvený krk. Poprvé za dlouhé týdny jsem se při vzpomínce na Nicka usmála.

Zatímco dívka u pokladny přepočítávala můj nákup, vytáhla jsem šekovou knížku. Bylo příjemné mít peníze. Velmi příjemné.

„Rache?“ ozval se Jenks. „Mohla bys přihodit i pytlík M&M’s?“ Mával křídly, aby se trochu zahřál, a studeným vánkem mi chladil krk. Přece jen si na sebe nemohl vzít kabát – bránila mu v tom křídla – a cokoli těžkého ho omezovalo v pohybu.

Sebrala jsem pytlík předražených sladkostí, u kterých ručně psaná cedule hlásala, že výnosy z prodeje jdou na obnovu ohněm poničených městských sirotčinců. Pokladní už sice nákup sečetla, ale mohla k němu přidat ještě jednu položku. A pokud s tím upíři za mnou měli problém, mohli klidně umřít podruhé. Bylo to pro sirotky, proboha.

Dívka se natáhla pro bonbóny, načetla je a povýšeně se na mě zadívala. Na pokladně s pípnutím naskočila nová částka, a zatímco všichni čekali, otevřela jsem šekovou knížku. Ztuhla jsem a zamrkala. Někdo mi úhledně spočítal zůstatek na účtu. Neobtěžovala jsem se ho kontrolovat, protože jsem věděla, že na něm mám hromady peněz, někdo si ale očividně tu práci dal. Přiblížila jsem si knížku k očím a zírala. „To je všechno?“ vyjekla jsem. „To je všechno, co mi zůstalo?“

Jenks si odkašlal. „Překvapení,“ řekl chabě. „Nechala jsi šekovou knížku na stole, tak jsem si řekl, že ti spočítám zůstatek.“ Zaváhal. „Promiň.“

„Skoro všechno je pryč!“ vykoktala jsem a tvář jsem měla patrně stejně rudou jako vlasy. Pokladní zbystřila.

Zahanbeně jsem vyplnila šek. Dívka si ho vzala a zavolala nadřízenou, aby zkontrolovala, jestli je krytý. Upíří pár za mnou se mi začal uštěpačně posmívat. Ignorovala jsem je a prolistovala šekovou knížku, abych zjistila, za co jsem peníze utratila.

Skoro dva tisíce za nový stůl a ložnici, čtyři za zateplení kostela a tři a půl za garáž na nové auto; nemínila jsem ho nechat stát venku ve sněhu. Pak tu bylo pojištění a benzín. Velká suma padla na dlužný nájem. Další majlant mě stála noc na pohotovosti, když jsem si zlomila ruku, v té době jsem totiž neměla pojištění. Další peníze mě stálo jeho pořízení. A zbytek… ztěžka jsem polkla. Nebyla jsem na mizině, ale během pouhých tří měsíců jsem klesla z dvaceti tisíc na čtyřmístné číslo.

„Hm, Rache?“ řekl Jenks. „Chtěl jsem se zeptat později, ale znám jednoho účetního. Mám mu říct, aby ti zařídil penzijní fond? Díval jsem na tvoje finance a letos budeš potřebovat všechny dostupné srážky na daních, protože sis nedala stranou žádné peníze na jejich zaplacení.“

„Srážky na daních?“ Udělalo se mi zle. „Nezůstalo mi nic, z čeho bych si je mohla zařídit.“ Vzala jsem si od pokladní tašky a zamířila ke dveřím. „A jak to, že jsi mi prolézal finance?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nikdy nezemřít.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.