Pavel Skalický

Povídání z věže Jindřišské

2007 - 2013

© Pavel Skalický 2013 www.pavelskalicky.cz

© Fotografie Martin Zborník 2013

Vydavatel: Probooks http://www.probooks.cz

Proboston s.r.o. http://www.proboston.com

ISBN 978-80-87669-02-0

Očistec

4. září 2007

Vít Prach byl na ten okamžik dobře připraven - veškerý majetek přepsal na děti, absolvoval poslední pomazání, ve svých dvaadevadesáti letech už nic nového od života nečekal. Smířen s Bohem i lidmi očekával smrt jako začátek něčeho nového, nepoznaného. „Prach jsi a v prach se obrátíš" - toto rčení pro něho platilo na dvě stě procent. Na téma smrti nejednou žertoval se svými vrstevníky, kteří brali konec žití na jeho vkus příliš vážně.

„Prach Vít,“ zaslechl své jméno a udělal několik kroků vpřed. Poslední soud proběhl poměrně rychle, žádné velké nedostatky (rozumějme závažnější hříchy) shledány nebyly, menších hříšků však pár měl, takže na zkratku do nebe to také nevypadalo. Otevřely se mu prostřední dveře a zbylé dvoje (pokreslené červenými plameny po levé straně a s bílými liliemi na straně pravé) zmizely. Vít prošel a dveře se za ním tiše uzavřely. Kráčel dál v pološeru, občas se mu pod nohama objevila svítící písmena „OČISTEC“ a šipka vpřed.

Vít už ani nevěděl, jak dlouho jde. Najednou se cesta začala zužovat a snižovat. Písmena svítila pořád - navíc se před ním objevil světlý bod.

„Světlo na konci tunelu - vytoužený očistec, po kterém následuje ráj,“ problesklo Vítovi hlavou a s o to větší chutí pokračoval za svým cílem. Už nemohl jít v předklonu, musel na kolena a další postup se opět zpomalil. Netrvalo dlouho a plazil se po břiše. Svítící bod se ale zvětšoval, což Vítovi dodávalo sílu. Samozřejmě ho také poháněla zvědavost - nikdo nikdy nepopisoval ostatním očistec, který viděl na vlastní oči. A Vít už ho má na dosah ruky!

Světlo se pomalu stávalo nesnesitelným. Vít postupoval velmi pomalu a posledních několik metrů musel mít zavřené oči, aby neoslepl. Najednou narazil na konec. Poslepu nahmatal průlez a vzepjal se k vrcholnému výkonu - kdosi z druhé strany mu podal pomocnou ruku a on s vypětím všech sil vstoupil do očistce. Pokoušel se otevřít oči a rozhlédnout se kolem sebe, stále byl však příliš oslněn. Mžoural kolem sebe a rozeznával jen obrysy postav. Jedna z nich se rozmáchla a praštila ho po zadku. Vít zařval bolestí - o fyzických trestech v očistci nepadlo ani slovo. A začínal mít takový pocit, že to bude jenom horší...

Kde se vzali, tu se vzali

10. října 2007

Maug vyrazil na cestu pozdě večer. Slunce již dávno ukrylo svou zlatou hlavu za obzor a temnotu čas od času přemohl pouze bledý měsíc. Maugovi to ale nevadilo - měl kočičí oči a i v pološeru viděl velmi dobře. A viděl i to, že cesta končí v ohradě, jejíž vršek byl schován v nedohlednu. Žádná brána, jen dřevo. Už několikrát se setkal s trikem, že brána byla na první pohled ukryta. K jeho překvapení však ani důkladně ohledání neodhalilo nic víc, než jen masivní borové a bukové kmeny. Jeden těsně vedle druhého, nikde ani mezírka.

„Zvláštní,“ zamumlal si Maug pro sebe, ne však natolik nahlas, aby porušil ticho, které panovalo kolem něho. Tiše vytáhl nacvičeným pohybem nůž z pouzdra na rameni a na jednom z kmenů si špičkou udělal svoji značku. Na první pohled vypadala jako běžná chodbička, kterou při své cestě za potravou zanechal kůrovec nebo červotoč. Když po ní ale Maug přejel citlivými prsty, poznal by ji bezpečně i se zavázanýma očima. Poté položil ruku na ohradu a vydal se okolo ní. Postupoval pomalu, aby nepřešel ani sebemenší branku či dvířka. Nebo svou značku, tu však v tuto chvíli hledal nejméně. Zničehonic se nad ním na vršku ohrady objevila dvojice malých oček a k zemi se začalo spouštět tenké lanko se smyčkou na konci.

Když se Maugovi zadrhla smyčka kolem krku, nepropadl hned panice. Jednou rukou vytáhl z pouzdra nůž a osvobodil se. Druhou chytil konec lanka, prudce s ním trhnul k zemi a uskočil s připraveným nožem. Na místo, kde před chviličkou stál, spadla malá postavička a vyjekla leknutím. Maug v tu chvíli nevěděl, co má dělat. Očekával někoho výrazně většího, protože trhnutí lankem vzhůru mu málem zlomilo vaz. Ale takový trpaslíček? Byl cvičen v boji s obry, skřety, divokými zvířaty, i proti trpasličí sekeře znal několik triků. Ale co s mrňoulínkem, který neozbrojený spadl z nebe, a teď před ním seděl a lapal po dechu?

„Jsi v pořádku?“ sklonil se k němu starostlivě.

„Proč jsi mě tak strhnul na zem?“ zakňourala postavička místo odpovědi.

„A proč ty jsi mě chtěl uškrtit na tomhle špagátku?“ otázal se přísně Maug a ukázal na provázek, který stále držel trpaslíček v ruce. Jakmile však o něm padla zmínka, hned schoval obě ruce za záda.

„To jsem nebyl já,“ zatvářil se uraženě. „Vypadám snad jako nějakej vrahoun?“ Maug se na něho přísně podíval, mrňousek uhnul pohledem a radši rychle změnil téma hovoru.

„Proč se potloukáš takhle po nocích a obcházíš každé obydlí, který ti přijde do cesty?“ Maug se pousmál.

„To teda doslova,“ odvětil. „Jdu, jdu a najednou vprostřed cesty ohrada. Tak jsem si řekl, že bych tady moh přespat.

Jenže jsem ještě nestih najít dveře, na který bych zabušil.“

„To bys asi hledal dost dlouho,“ zašklebil se mrňous. „My tady totiž žádný vrata ani dveře nemáme. Ale docela se mi líbíš. Jak se jmenuješ?“

„Maug,“ řekl Maug. „A ty?“

„Prrt,“ odvětil mrňous. „Na konci s t. Kdo mý jméno řekne s d, má docela problém.“

„Jasně, jasně,“ uklidnil ho Maug. „Ani by mě nenapadlo ti komolit jméno. A co jsi vlastně zač? Na trpaslíka jsi moc malý.“ Prrt se zatvářil uraženě.

„Trpaslík,“ skoro to vyprsknul, jako by to byla nevídaná urážka. „Já nejsem žádnej trpaslík. Já jsem přece škvrrt.“ Maugovi okamžitě hlavou proběhly všechny povídačky o těchto pidilidech. Jejich pevnost se vždy večer někde objeví a ráno s prvním slunečním paprskem zase zmizí. Škvrrti mají velkou sílu - jsou schopni jednou rukou zvednout urostlého chlapa do vzduchu a zahodit ho několik sáhů. Ve své pevnosti mají prý poklad nesmírné ceny. Spousta lidí se ho pokoušela získat, ale marně. Když už někdo měl to štěstí, že na škvrrtí pevnost natrefil a pokusil se dostat dovnitř, nestačil potom utíkat, jak ho škvrrti hnali. Jen málo lidí se mohlo pochlubit, že ví, jak vypadá jejich pevnost zvenčí a zevnitř zároveň. Když na ni někdo náhodou narazil a vzal nohy na ramena, nebyl to zbabělec, ale rozumný člověk. A před Maugem seděl jeden škvrrt a bystrýma očkama si ho prohlížel.

„Tak co děláš u naší pevnosti,“ zeptal se nakonec.

„Noc mě zastihla na cestě a já nemám kde hlavu složit,“ odvětil Maug. „Lesy jsou plné divokých zvířat a na stromě se mi nocovat nechce. Myslel jsem, že u vás najdu nocleh. Proto jsem hledal dveře do vaší pevnosti.“

„Nocleh říkáš,“ nevěřícně se na něj zadíval Prrt.

„A něco k jídlu,“ tiše doplnil Maug. „Od rána jsem nejedl. Samozřejmě, že za večeři a nocleh zaplatím,“ dodal ještě, když viděl, jak se škvrrt začíná tvářit.

„To nemůžu rozhodnout sám,“ odtušil Prrt. „Skočím se poradit s náčelníkem.“ Přikrčil se na malých nožičkách, jedním odrazem přeskočil ohradu a zmizel Maugovi z očí. Ten zůstal stát s vytřeštěnýma očima - ta ohrada byla dobrých pět sáhů vysoká! A Prrt ji jedním hupsnutím přeskočil! Netrvalo však dlouho a byl zpět. Jen díky tomu, že měl Maug vycvičené smysly, zaslechl tiché dupnutí, jak Prrt dopadl na zem.

„Tak jsem mluvil s naším náčelníkem Hrrrrpem a prý tě mám přivést,“ sděloval nadšeně Maugovi. „Ale bacha - pokud vyslovíš jeho jméno s b, bude s tebou zle. On si na to hrozně potrpí.“

„To si všichni škvrrtové musí vymejšlet takhle pitomý jména?“ pomyslel si Maug pro sebe. Nahlas ale poděkoval Prrtovi za upozornění a ujistil ho, že si na to dá pozor.

„Tak pojď za mnou,“ prohlásil Prrt a opět se vydal přímo přes ohradu. Maug osaměl a smutně zíral ke hvězdnému nebi, kde se rýsoval vršek ohrady. Už už se rozhodoval, že vytáhne nůž a ohradu přeleze, když Prrt zase přilétl.

„Tak kde seš?“ zeptal se překvapeně. „Všichni na tebe čekaj a ty tu otálíš.“

„Já neumím tak skákat jak ty,“ přiznal zahanbeně Maug. „Ta ohrada je pro mě příliš vysoká.“

„Ahá,“ zašklebil se Prrt. „Tos měl říct hned.“ Přišel k němu, zvedl si ho za kotníky na ramena a skočil. Maugovi se v první chvíli zdálo, že se mu mozek přemístil do kolen a odtamtud pomalu teče ještě níže do chodidel a prstů. Když na druhé straně dopadli, přišlo mu, že mozek má v botách a pokud si je vyzuje, bude mít inteligenci houpacího koně. Prrt si ho sundal z ramen a opět se na něj zašklebil. Maugovi se podlomila kolena a zhroutil se na zem. Zároveň mu problesklo hlavou, jak asi vzniká nový škvrrt - vezme se normální člověk a chvíli se s ním skáče přes ohradu. Po několikátém skoku je z něj trpaslík. Na více úvah však už neměl čas, protože se na něj sesypala spousta dalších škvrrtů. Zvedli ho ze země a nesli dovnitř. Následně ho postavili na nohy před trůnem, na kterém seděl honosně oblečený škvrrt. Udržet se ve vzpřímené poloze byla věru práce nelehká, neboť Maug měl stále nohy jako z rosolu.

„Vítej, človíčku,“ promluvil škvrrt po pravici náčelníka.

„To bude asi mluvčí,“ pomyslel si Maug otupěle. „A říká mi človíčku, prťous prťavá.“

„Vítej a pozdrav velkého Hrrrrpa,“ zahřímal opět hlas mrňouse.

„Buď zdráv, velký Hrrrrrrpe,“ sklonil hlavu Maug před náčelníkem. Trochu se při jeho jméně zakoktal, takže drčel déle, než chtěl. Mezi ostatními škvrrty to však pochvalně zašumělo a i Hrrrrp se zatvářil potěšeně. Maug byl trochu zmaten, ale rozhodl se nedat nic najevo. „Děkuji ti za vlídné přijetí i poskytnuté přístřeší.“

„Doufáme, že nám budeš vyprávět, co je nového venku,“ blahosklonně mu pokynul Hrrrrp. „Moc novinek zvenčí nemáme, tak se chytáme každé příležitosti. Ale teď už dost řečí - noste na stůl,“ obrátil se na jednoho ze škvrrtů. Ten beze slova odběhl a za chvíli začali nosit plné mísy. Hrrrrp pokynul Maugovi, aby se posadil po jeho levici u velkého stolu, a když byla všechna místa zaplněna, dali se do jídla. Maug mezi sousty stíhal ještě vyprávět a čas jim rychle utíkal. Probírali velikost obrů a tvrdohlavost trpaslíků, ošklivost skřetů i zabedněnost trolů, vynalézavost lidí stejně jako nesmrtelnost elfů. Na nikom nenechali nit suchou, a když už byli všichni unaveni od smíchu, jídla i pití, rozloučil se Maug, poděkoval za příjemný večer a odebral se spát. Prrt šel s ním a ukázal mu jeho místnost.

„Ty lichotníku,“ otočil se potom na Mauga. „Ty fakt víš, jak si udělat u náčelníka oko.“

„Jak, prosím tě,“ zadíval se na něj nechápavě Maug.

„Čím víc r má škvrrt ve jméně, tím má vyšší postavení,“ začal vysvětlovat Prrt. „A podle tvýho oslovení by Hrrrrp měl bejt nejmíň král. Taky mu to udělalo dobře. Divže se nezačal točit jako holub na báni. Tos nevěděl?“ zvedl obočí údivem.

„Jasně, že jo,“ ujišťoval ho naoko světácky Maug.

„Už jsem se lekl,“ uklidnil se Prrt. „No nic, hezky se vyspi,“ a nechal ho o samotě. Maug ulehl na tvrdé lůžko, které (jak zjistil) bylo složeno z několika malých. Chvíli ještě přemýšlel, kde asi mají škvrrti schovaný ten pohádkový poklad, únava ho však brzy přemohla a on tvrdě usnul.

Slunce už hodnou dobu vysílalo své paprsky a budilo spáče, když Maug kýchnul a otevřel pomalu oči. Ležel v trávě vedle cesty, kterou se včera vydal z vesnice, a kromě pár stromů kolem něj nebylo ani živáčka. Protřel si oči, protáhl se a pomalu vstal.

„To byl ale zvláštní sen,“ zamručel si pod vousy.

„Jakej sen?“ ozvalo se za ním. „Víš, že když se někomu něco zdá ve škvrrtí pevnosti, tak se to i vyplní?“ Maug uskočil, jako když ho píchne šídlem. Za ním seděl Prrt a opět se (jak jinak) šklebil.

„Tak to nebyl sen,“ vydechl Maug. „Strávil jsem noc se škvrrtama.“

„A náčelník si moc pochvaloval tvou společnost,“ doplnil Prrt, nepřestávaje se šklebit. Pak nasadil vážný výraz. „Mám ti za něj poděkovat - už dlouho se prej tak nepobavil. Ve vaku máš od něho malou odměnu. Nevím, jestli se ještě uvidíme, ale doufám, že jo. Zatím se měj,“ a zmizel. Maug na to chvíli koukal jako na zjevení, i když to spíš bylo zmizení. Sáhl po vaku a úplně na dně v hedvábném sáčku našel několik malých figurek. Všechny byly z ryzího zlata a odrážely paprsky slunce na všechny strany. V jedné z nich poznal Prrta, jiná zase nápadně připomínala Hrrrrpa, objevil ještě několik dalších postaviček včerejšího večera a nakonec i sebe. Usmál se, když viděl, že všechny jsou stejně velké - jako by se on zmenšil nebo škvrrti vyrostli. Pečlivě všechny figurky zase zabalil a schoval. Určitě měly velkou cenu, protože ryzí zlato - je prostě ryzí zlato. Pro něho však měly mnohem větší. Nikdy se nesetkal s takovým přátelským přijetím ani mezi lidmi. Možná to bylo první a poslední setkání s Prrtem a ostatními. Rozhodně se mu bude stýskat. Maug zamáčkl slzu, vstal a vydal se na další cestu. Třeba na ní narazí na pevnost bez dveří, jejíž obyvatelé jsou malého vzrůstu, velké síly a dobře skáčou.

Doktoři se maj

10. října 2007

Po gymplu jsme se rozprchli různými směry - většinou na západ, čímž se myslí do Prahy. Pár jedinců zamířilo na západ do Plzně. Jiní na jihovýchod do Brna.

Dva spolužáci se rozhodli pro nelehkou dráhu doktorskou. Jeden už na gymplu básnil o gynekologii - tehdy jsme se tomu smáli a on si budoucnost maloval růžovými barvami. Před cca půl rokem jsem ho potkal na srazu. Po přátelském poplácání po ramenou a potřesení pravicí jsem položil onu otřepanou otázku: „A co děláš, parde?“

„No - gynekologa,“ odvětil se znuděným výrazem. Četl jsem z jeho tváře: „Sem to sakra říkal, ne? Tak co se tváříš tak překvapeně.“

„Dobrý,“ pronesl jsem uznale ve snaze zachránit situaci. „A jak - líbí?“ mrknul jsem na něj doufaje, že můj dvojsmysl pochopí a zasměje se. Nezasmál.

„Hm, celkem jo.“ Asi už ztratil iluze. Růžová budoucnost přešla do šedé přítomnosti a při striptýzu odvrací zrak s tím, že mu to připomíná práci. Podle mého tedy. Radši jsem se s ním rozloučil a přešel jsem k další skupince bývalých spolužáků.

Druhý spolužák chtěl být pro změnu také gynekolog, ale básnil o tom mnohem hlasitěji a možná proto mu to neklaplo. Dělá anesteziologa. Uspávače. Pro ilustraci - poslední obličej, který vidíte před operaci, je právě anesteziolog. Zazpívá vám ukolébavku, připlácne na obličej plynovou masku a za pár minut jste v limbu.

S kamarády jsme se shodli, že bychom radši operaci při plném vědomí než jeho jako uspávače. Radši trpět než poslední obrázek před operací vidět jeho kulaťoučký obličej se zlomyslným úšklebkem a poslední slova: „Chcípni!“ Jako spolužáci jsme spolu docela vycházeli, ale člověk nikdy neví, co v té bombě má namícháno. Možná rajský plyn a všechno bude tak, jak má. Jenže třeba si ji vyměnil se sousedem svářečem a má v ní acetylén - to pak při operaci pacient exploduje a kamarád-uspávač jen suše prohodí: „Neměl žrát tolik hrachu a fazolí - dobře mu tak.“ Pak vytáhne seznam spolužáků nadepsaný „Gymnázium Boženy Němcové, Hradec Králové, IV.A 1995“ a tlustou fixou škrtne další řádek.

„Doktoři se maj - jejich chyby kryje hlína,“ pronesl kdysi klasik (bohužel nevím který) a měl naprostou pravdu. Cesta výpočetní techniky je ale také krásná. „Kdyby architekti stavěli domy tak, jak programátoři píšou programy, jediný datel zboří celá města,“ prohlásil jiný moudrý muž. Ti z vás, kteří se smějí, buď ví, o čem mluvím, nebo neví, ale pobavila je představa poletujícího malého ptáčka a za ním spoušť. To ale platilo před nějakou dobou - dnes již jsou počítačové programy stabilní a spolehlivé. A prosím toho pána, který vykřikoval něco o tom vtipu dne, aby praštil do zad svého souseda, který dostal záchvat smíchu a teď se dusí. Děkuji.

Hrobeček

14. listopadu 2007

30. září

Tak dneska to byl Franta. Spolu s ostatníma chlapama jsme oplakali, že u stolu budem jen čtyři. Vzpomněl jsem si na Karla Poláčka - taky nás bylo pět. Pohřeb byla Frantova poslední téměř pánská jízda. Ženské tu byly jen dvě - jeho vdova a sestra. Musím říct, že jsem si o svejch kamarádech od stolu upravil mínění. No řekněte sami - hodit kamarádovi do hrobu flašku rumu se slovy: „Na zdraví“ - to svědčí o pořádně vypitým mozku. Alespoň že ženský ty střepy zakryly kytkama.

7. října

Dneska mám výjimečně volno - rozhodl jsem se, že si vyrazím na výlet. Do Prahy. Nejvíc mě zaujaly Olšanský hřbitovy - ten klid, ale hlavně ta precizní práce. A rozloha. Celá naše vesnice by padla na to, abysme měli taky takový. To jsem si myslel do tý doby, než jsem Olšanskej hřbitov opouštěl - hned naproti byl jestě jeden a větší. Už chápu to množný číslo. Museli bysme povraždit ještě dvě sousední vesnice. Holt Praha je bohatý město.

14. října

Dneska jsme pohřbívali jednoho velkýho pracháče. Kdybych nevěděl, o čem mluvím, řekl bych: „Ten si žije.“ Nevím, jestli někdo z vás už viděl hrob 3+1. Makačka jako sviňa, než jsem to celý vykopal. Já teda na posmrtnej život nevěřím, jeho příbuzní však asi jo. Myslím si, že pro ty kuchyňský spotřebiče si brzy někdo přijde.

V noci jsem se u hrobu srazil s několika dalšíma - ještě že jsme slušný lidi a dohodli jsme se. Byli rádi, že je s nima někdo jako já a díky tomu jsem si moh odnýst sporák a rychlovarnou konvici. Místo sporáku jsem mu tam nechal dvouplotýnkovej vařič - co kdyby na tom posmrtným životě něco bylo, tak aby nestrádal.

21. října

Dneska to bylo fakt kuriózní. Pohřbíval jsem jednu „paní v nejlepších letech“. Před vlastním obřadem za mnou přišel chlapík, jestli bych prej nemoh u toho dělat co největší rámus. Že to je prej jeho tchyně. Přišlo mi, že ji neměl moc v lásce a tak jsem mu navrhl, ať ji nechá zpopelnit a pak ji dá do přesejpacích hodin - ať si zamaká. On na to však, že do pece v krematoriu by ji nevlákal. Došlo mi to - ona nebožka ještě není tak docela nebožka. Slíbil jsem, že udělám, co bude v mejch silách.

Dopadlo to dobře - všechny podezřelý zvuky jsem úspěšně zamaskoval šoupáním lopaty a hlasitým vzlykáním. Farář po mě sice vrhal zamračený pohledy, nahlas však neřek nic. Chlapík byl moc rád, že má klid, i když si mi potom v hospodě postěžoval na výrobce rakví - měla bejt prej zvukotěsná. Takže bych řekl, že je nás zase u stolu pět.

28. října

Dneska jsme oslavovali založení Československa - nemáme moc příležitostí, kdy si chlap nemusí vymejšlet důvod, proč zajít do hospody na jedno dvě - slovy dvanáct. Jen Břéťa přišel pozdě - prej ho nechtěla pustit manželka. Ale byl úspěšnej, že se mu ji podařilo ukecat.

4. listopadu

Pochopil jsem, co znamenala Břéťova slova, že může do hospody jen přes manželčinu mrtvolu. Já mu to vždycky říkal, že ty ženský nesmí brát doslova. Na pohřbu s ním byli nějací „kamarádi“, kteří na něho dávali pozor a hned po obřadu všichni zmizeli. Mám takovej neodbytnej pocit, že pár let budeme u stolu v hospodě zase jenom čtyři.

11. listopadu

Trapas - jednomu našemu sousedovi (Lojza se jmenuje) umřel dědeček a Lojza je vyhlášená držgrešle. Objednal mu nejlevnější pohřeb - rakev nic moc, celej obřad byl zrychlenej a navíc mezi pozůstalejma chodili zaměstnanci pohřebního ústavu a vyprávěli vtipy. Hlavně takový ty černý - zvracející červíci, náhrobní kameny, duchové a tak. Moc jsme se nasmáli, jen farář mezi záchvaty smíchu občas hodil zlej pohled na Lojzu. Ten se málem hanbou propadl - takovej veselej pohřeb. Už se těším, jak si z něj budeme dělat v hospodě srandu.

18. listopadu

Dnes jsem měl černej den - zlomil jsem lopatu. On totiž umřel největší hajz ve vesnici. Celej tejden jsme všichni (dokonce i farář) slavili (on ale jenom decentně a pouze mešním vínem). Na pohřbu jsme ale předstírali smutek, jen vdově prej bylo divný, jak se všichni motáme. On zbytkáč je sviňa. Ale zpátky k tý lopatě. Když byl obřad v nejlepším, tak se ten zmetek probral (jestli byl jenom polomrtvej - těžko říci). Farář nezaváhal ani vteřinu - mrknul na mne, zavelel a všichni zvedli oči k nebesům. No a já jsem o něj tu lopatu přerazil. Moc mě tenhle čin mrzí - byla to dobrá lopata. Šel jsem kvůli tomu ke zpovědi a farář mi dal rozhřešení a peníze na novou. Myslím, že lepšího a uznalejšího šéfa snad ani nemůžu mít.

25. listopadu

Stalo se velký neštěstí. V sousední vesnici se zřítilo malý dvoumístný letadlo a rovnou na hřbitov. Místní hrobník se z toho zhroutil - tolik si na svojí práci zakládal. Záchranářům se zatím podařilo objevit padesát mrtvejch a pořád objevujou další. Vozej je k nám a chtěj je pohřbívat na našem hřbitově. Pučil jsem si od švagra minibagr a práce mi jde pěkně od ruky. Ještě jedno takový neštěstí a budu mít hřbitov jak v Praze.

Po dvou dnech jim to došlo a příliv nebožtíků ustal. Jen švagr měl nějaký blbý hemzy, když jsem mu bagříka vracel - prej že ho zpátky nechce, když jsem s ním kopal na hřbitově a že bych ho měl od něj koupit. Pohrozil jsem mu, že ho přetáhnu lopatou a beze slova si ho vzal zpátky - někdy je přívětivý slovo mocnější než hrubý násilí.

2. prosince

Tak nám pomalu začíná zima - musel jsem si vzít palčáky, aby mi lopata nepřimrzla k rukám. A taky kulicha a šálu. Ale zvládl jsem to. Navíc jsem si přinesl čaj s rumem a podělil se i s farářem. Nejdříve nechtěl, když ale viděl, jak to venku vypadá, dal si. Ve dvou jsme tu termosku zdolali a po pohřbu jsme se shodli, že už nikdy víc - já jsem málem spadl do hrobu za rakví, kterou jsme tam ve čtyřech spouštěli, farář zase pojal obřad po svým. Pozůstalí po sobě koukali, jestli to s tou mexickou vlnou a vláčkem kolem hrobečku myslí vážně. Naštěstí to celý zachránil kostelník, že začal zvonit na všechny zvony a obřad tím ukončil.

9. prosince

Sice jsem měl Béďu rád, ale taky si mohl vybrat vhodnější termín. A neříkejte, že tohle člověk neovlivní. Když cítím, že se jara nedočkám, tak se snad nebudu držet zuby nehty, až všechno zamrzne. Sice ještě pořádný mrazy neudeřily, stejně mi ale Béďův hrob dal co proto. Chvílema jsem musel ohřívat hlínu letlampou. Ještě že jsem začal kopat o den dřív, jinak bych měl co dělat.

Nakonec to byl moc pěknej pohřeb - všichni brečeli, vychvalovali Béďu a od pozůstalejch jsem dostal několik lahví - prej: „Za námahu“. Jo jo - nebylo to špatný.

16. prosince

Sice je docela teplá zima, ale stejně po dohodě s farářem končíme sezónu - pokračování na jaře.

Dobrou chuť

12. prosince 2007

„Marku, večeře,“ ozvalo se z jídelny. Marek si sundal počítačové brýle, rukavice a zvedl se z postele.

„Tak schválně, co si centrální počítač vymyslel za pochoutku,“ pomyslel si a spěchal do jídelny. „Co dnes máme dobrýho?“ zeptal se rodičů.

„Špagety se sýrovou omáčkou,“ odpověděl otec. „Dobrou chuť,“ dodal ještě, když usedli ke stolu před talíře s nevábně vypadající bezbarvou a beztvarou hmotou. Marek s nezájmem uchopil vidličku a nabral si trochu hmoty - špagety měli každý týden a pokaždé chutnaly stejně. A každý pátek je do sebe rychle nahrnul, aby měl ten nepříjemný zážitek za sebou. Potom se rychle vrátil do svého pokoje a znovu se ponořil do kybernetického světa. Vzpomněl si na svůj první dotaz ohledně jídla.

„Jídelní lístek sestavuje centrální počítač na základě momentálního stavu a zdraví člověka,“ řekl mu tatínek, když vyrostl dost na to, aby chápal složitější věci než hamu, papu a kaku. „Rodinám se navíc snaží najít stejnou stravu pro všechny kvůli soudržnosti.“ Markovi bylo divné, že pokaždé stejná hmota chutná pokaždé jinak. „Centrální počítač do tvého osobního čipu nahraje před jídlem podklady pro chuťové buňky a ony potom simulují v mozku chuť daného jídla. I když pokaždé jíš stejnou syntetickou hmotu, kterou vyrábějí na velkých linkách a připomíná svou strukturou mořské řasy.“

Jednou se Marek rozplakal, že brokolici s bramborem nechce. „Hochu,“ podíval se na něj skrz brýle přísně tatínek. „Musíš se naučit jíst všechno. Brokolice navíc obsahuje spoustu vitamínů a minerálů a vůbec je zdravá.“

„Ale vždyť to doopravdy žádná brokolice není,“ odporoval mu Marek, v té době sotva sedmiletý. „Našel jsem si ji v archívu a byla zelená - tohle je bílý ochucený cosi.“ Tatínek však jen přísně zavrtěl hlavou a tím považoval celou záležitost za uzavřenou. Toho dne se Marek rozhodl, že přijde na kloub tomu tajemství a jídelníček si bude sestavovat sám. A včera se mu konečně podařilo dostat se ke zdroji.

Několik dní Marek jen sledoval, jak se data v dané části centrálního počítače mění. Svoje identifikační číslo našel rychle, jednotlivá jídla už zkoumal déle. Po několika týdnech sbírání informací se odvážil jeden údaj změnit. Když to zafungovalo, změnil si celé jídlo podle nastavení před několika dny - to měli poměrně chutné karbanátky s bramborovou kaší. Rodiče si pochutnávali na haluškách a on plný očekávání donesl první vidličku do úst.

„Hmm, není to špatné,“ pomyslel si pro sebe. „Trochu ještě musím doladit sůl a hlavně nedávat nic najevo.“ Otec se po něm díval trochu zkoumavě, protože věděl o jeho nechuti k haluškám. Marek rychle zkroutil tvář a podíval se trpícím výrazem na otce. Ten ho pohladil po hlavě, jak pěkně jí a opět se věnoval svému talíři. Po nějaké době se Markovi podařilo najít databanku všech jídel včetně kódů. Hned si naplánoval na příští týden dvakrát řízek (jednou se salátem a podruhé z kaší), krupicovou kaši s extra dávkou granka a cukru, biftek s vejcem a další lahůdky. Nezapomínal však pokaždé nahodit ztrápený výraz a trpět.

Jednoho dne si zařídil lososa se smetanovou omáčkou a kroketky. Rodiče si již pochutnávali na žemlovce, Marek nabral hmotu a ono nic. Žádná chuť. Tentokrát se zašklebil doopravdy, až i maminka s tatínkem nasadili ztrápené výrazy. Rychle do sebe oběd naházel a spěchal do virtuálního světa. Ale i když se snažil ponořit se do databank centrálního počítače, stále se mu to nedařilo. Jako by mu něco bránilo. V tom uviděl příchozí zprávu. Otevřel ji a zamrazilo ho.

„Výstraha - za průnik do databank, kde nemáš co dělat a změny, na které nemáš právo, máš týden dietu. Rodiče to zatím neví, ale pokud se to bude opakovat, trest bude přísnější.“ Marek pochopil - týden jídlo bez chuti a potom zpátky do stereotypu.

Marek čekal na poslední den své diety jako na smilování. Tušil, že jídlo na uvítanou zpět nebude žádná delikatesa, v současném rozpoložení by však uvítal i slanou vodu. Rodiče seděli u stolu s překvapenými výrazy.

„Asi se něco děje,“ pronesla maminka. „Máme dnes k večeři roštěnou s rýží. Není nějaký svátek?“ Tatínek se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. Marek v duchu zajásal - roštěná byla jedno z jeho oblíbených jídel. A jeho chuťové buňky si ji obzvláště vychutnávaly.

„Rodinko,“ oznámil za pár dní slavnostně tatínek. „Dneska jsme byli na schůzi a tam nám oznámili, že centrální počítač v rámci změn nebude celé rodině dávat to samé jídlo, ale každý může dostat něco jiného. Individuální jídelníčky.“ Marek nevěřil vlastním uším - že by umělá inteligence nebyla jen o zlomyslnosti a trestech? „Tato změna začíná od zítra. Dnes naposledy máme všichni jedno jídlo - halušky se slaninou. Tak dobrou chuť.“

Padá už sníh?

12. prosince 2007

„Zítra přiletí návštěva z Nigérie,“ uvítala mezi dveřmi Markéta svého manžela. „Ben.“ Tomáš věděl, že Markéta si s mladíkem z Afriky dopisuje už několik měsíců. Nejdříve si psali dopisy, potom objevili možnosti internetu a začali si psát rychleji. Ben potom projevil přání, zdali by se mohl podívat do Čech. Markéta zařídila pozvání a termín příletu byl první květnový víkend.

„Bude tady jen týden, spát bude v pokoji pro hosty a já jsem si vzala dovolenou, abych ho tady trochu provedla. Snad stihneme všechna zajímavá zákoutí Prahy.“ Tomáš si dovolenou vzít nemohl, ale nabídl pomocnou ruku, že až budou na výletech, tak až přijde z práce, tak může vařit večeře. Markéta byla nadšená, protože Tomáš kromě dalšího byl i dobrý kuchař a experimentátor.

Markéta čekala v hale Ruzyňského letiště a připadala si trochu hloupě. Kolem ní na špičkách postávali chlapíci v oblecích a s cedulemi „Mr. Yamamoto“, „Mr. Brown“ a podobně. Ona žádnou ceduli neměla - pouze fotku Bena, na které stál pod suchým stromem a zuby mu svítily v úsměvu od ucha k uchu. Letadlo už přistálo, takže někde v odbavovacím prostoru byl její host a prodíral se přes celníky. Konečně se vynořili první lidé, kteří alespoň trochu vypadali, jako by přiletěli z černého kontinentu. Markéta s hrůzou zjistila, že černoši jsou si poměrně hodně podobní - jak Bena pozná?

„Marketa?“ ozvalo se najednou za ní. Lekla se, prudce se otočila a za ní stála zubící se téměř dvoumetrová postava.

„Ben?“ zadívala se zkoumavým pohledem. Černoušek roztáhl svůj široký úsměv ještě tak o deset centimetrů.

„Hallo, nice to see you,“ zahlaholil a přátelsky ji objal.

„Taky tě ráda vidím,“ odvětila Markéta (samozřejmě anglicky). „Jaký byl let?“

„Perfektní. Napoprvé to ani lepší být nemohlo,“ odvětil, aniž by úsměv odložil. Markéta ukázala směr k východu a vyrazili do centra. Ben celou cestu vyprávěl, jak moc se do Prahy těšil.

O hodinku později se už procházeli parkem směrem na Petřín. Jak stoupali výš a výš, postupně se objevovala Praha jako na dlani. Najednou fouknul vítr a na dvojici začaly sněžit okvětní lístky z ovocných stromů. Ben úplně nadskočil.

„Sněží,“ vykřikl. „To musí být sníh, tolik jsem o něm četl. Chumelí.“ Pobíhal a chytal kvítky do dlaní.

„Kdepak,“ smála se Markéta. „To odkvétají jabloně a višně tady v parku. V květnu tady už nesněží.“ Ben viditelně posmutněl. Markéta mu vyprávěla, jak vypadá zima v Čechách - hromady sněhu, zamrzlé louže a rybníky, lidé nosící kulichy a rukavice.

„To bych někdy chtěl vidět,“ povzdechl si Ben. „Sníh a mráz v Nigérii nemáme.“

„Neboj,“ utěšovala ho Markéta. „Nejsi tu naposledy, můžeš přiletět v prosinci nebo v lednu a užít si i sněhu.“ Pokračovali v cestě a týden utekl jako voda.

V prosinci už začal být Ben jako na jehlách. Jeho e-maily nabývaly na naléhavosti a Markéta pokaždé musela odpovídat, že zima jako taková ještě nepropukla. Na konci prosince bylo pořád ještě teplo a sníh nikde. Přišel leden a Ben pomalu ztrácel naději. Nakonec se ale dočkal a přistál na Ruzyni podruhé. Markéta (tentokrát už i s Tomášem) čekala opět v hale a v ruce držela teplý svetr. Ben je ihned poznal a hrnul se k nim. Přivítání bylo opět vřelé, Ben si vděčně a rychle oblékl svetr a už je vyháněl ven na sníh. Venku byla zima - Ben se rozhlížel, ale po sněhu ani památky. Tomáš na něho volal od auta, protože se na něho místní taxikáři koukali nevraživě. Rychle naskočili a vyrazili, tentokrát však opačným směrem.

„Je ti ještě zima?“ otočila se Markéta na Bena. Ten jen s cvakajícíma zubama přitakal. Tomáš už měl nastaveno topení na maximum, ale Markéta vytáhla ještě teplou zimní bundu. Ben se do ní zachumlal a po chvíli začal rozmrzat.

„Kam jedeme?“ začal vykukovat z okének.

„Uvidíš,“ zněla odpověď, se kterou se ale nehodlal spokojit. Snažil se sledovat cedule, ale nestíhal. Po chvíli toho tedy nechal a podmračeně pokukoval po svých únoscích. Za necelou hodinu auto zastavilo a Markéta s Tomášem vystoupili. Ben vystoupil s nimi, rozhlédl se kolem sebe a na první pohled ho zaujala silueta Ještědu. Najednou si ale uvědomil, že mu na vlasech a bundě ulpívají malé bílé částečky.

„Chumelí,“ zašeptal. Tomáš mrkl na Markétu, která ho vděčně pohladila po tváři.

„Báječný nápad,“ mrkla na něj. Ben už stál u hromady sněhu, který tam nahrnul pluh, a opatrně do něj bořil své tmavé ruce. Markéta vytáhla z kufru ještě rukavice a kulichy a podělila oba muže.

Letadlo se odlepilo od ranveje pražského letiště a Ben zavřel oči. Smutný, že týdenní výlet opět skončil a vrací se zpět domů. Šťastný, že viděl sníh. Znovu si přehrával všechno, co v bílé nádheře prováděli - koulování, válení sudů, jízda v pytli v bobové dráze - všechno bylo úžasné. Na tváři se mu usadil šťastný úsměv. Za rok musí do Prahy určitě přiletět znovu.

Zuby

16. ledna 2008

„Další,“ ozvalo se z ordinace. Strnul jsem - teď jsem na řadě já. Všichni v čekárně na mne upřeli svůj zrak a očekávali, jak se s tímto faktem vyrovnám. Mně zatím zdřevěněly nohy a nebyl jsem schopen se ani pohnout.

„Další.“ Hlas za dveřmi nabýval na zuřivosti a já jsem se pořád ani nepohnul. Ve většině čekáren by vás už ostatní pacienti do ordinace dotlačili, tady to však bylo jiné. Vedle mne sedící stařenka mne dokonce povzbudivě pohladila po ruce a usmála se na mne.

„Tak sakra kdo je další,“ rozletěly se dveře. V nich stála drobná blondýnka a metala blesky po plné čekárně.

„Já,“ pípl jsem nesměle.

„No tak pojďte - nemáme tady jenom vás,“ přikázala mi a nohy konečně poslechly. Přenesly mne přes práh ordinace, kde jsem se následně zhroutil do křesla. Sestřička se přitočila ke křeslu a zmáčkla jakýsi čudlík. Z křesla vyjela kovová chapadla a pevně mě přikurtovala. Nemohl jsem pohnout ani rukama, ani nohama, dokonce i hlavu jsem měl znehybněnou. Ještě že jsem mohl mluvit. Doktor si mezitím velmi důkladně umýval ruce.

„To je vynález, co?“ pochvaloval si, utíraje si ruce do ručníku s prošlou dobou trvanlivosti. „To mám z Ameriky.“ Načež mi vrazil do každého koutku hák a třetí mi zahákl za horní čelist. Pomyslel jsem si, že kdyby prostě požádal o otevření úst, efekt by byl stejný, ale to zřejmě nebyl jeho styl.

„Tak se na to nadělení podíváme,“ povídal si sám pro sebe. „Kdy jste naposledy byl u zubaře?“ Pokoušel jsem se odpovědět, ale můj názor nikoho nezajímal. „Určitě to bylo ještě za třicetiletý války.“ To jsem se už urazil, nikdo to ale nemohl zjistit, protože jsem byl umlčen a grimasu jsem měl kvůli třem hákům pouze jednu.

„Sestři, budeme trhat,“ otočil se na svou blonďatou dentální asistentku. Vyděšeně jsem se na něj podíval – několik let jsem procházel preventivními prohlídkami bez problémů a v řádu jednotek minut. Měl jsem v plánu u tohoto stavu i zůstat a snažil jsem se to všemožně dát najevo.

„Moc se tady nezmítejte, nebo vám vypíchnu oko,“ zažertovala sestra a společně se tomu od plic zasmáli. Mně však zešedlo několik pramenů vlasů. „Nebojte – nebude to tak zlé,“ dodala ještě a podala doktorovi kleště. Raději jsem odvrátil zrak a sledoval dění za oknem.

Dva ptáčci tam společnými – auvajs – silami krmili mladé v hnízdě, tipoval bych, že to jsou – auvajs – sýkorky. Ale nejsem moc zběhlý v ornitologii – auvajs. Z pro ně bezpečné vzdálenosti je sledovala – auvajs – kočička. Skrz slzy jsem nebyl schopen rozpoznat, zdali byla mourovatá nebo – auvajs – čtyřbarevná. Najednou se číča rozhodla, že už ji to na zemi – auvajs – nebaví a začala lézt na strom. Auvajs. Ptáčci začínají hlasitě štěbetat a poletovat – auvajs – kolem vetřelce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídání z věže Jindřišské 2007 - 2013.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.