© Inesa Trojovská

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-199-1

ISBN (epub) 978-80-7229-415-2

ISBN (mobi) 978-80-7229-416-9

PŘEDMLUVA

Mezi řekami Tajgan a Laugrat leží země Gynésie. Je to země jako každá jiná, i když v něčem se liší: lidé tam čtou vlastnosti druhých z jejich očí. Čím má člověk oči tmavší, tím má větší odvahu než ten, který je má světlé. Velké oči značí důvtip, malé opak. Dlouhé řasy má jedině ten, kdo je čestný, a čím více je kdo čestný, tím delší jeho řasy jsou.

Ze země Gynésie se mohou dostat pouze zasvěcení, jichž je však méně než málo. Gynésie má tvar trojúhelníka, a po jejích stranách, kde téměř už není země, tečou dvě obrovské řeky – Tajgan a Laugrat. Vytékají z moře, které se rozkládá kolem země, ale jejich voda je sladká. Po celém svém toku se řeky nezužují ani nerozšiřují. V posledním bodě země se Tajgan s Laugrat stékají a přes balvan pak jako obrovský vodopád tečou ze skály pryč – za hranice země zpět do moře.

Pod Gynésií, hluboko v útrobách moře, leží říše mořských lidí. Je však jen částí nekonečně rozlehlých vod. Lidská říše končí tam, kde začínají mlhy Iluzí. Kdo do nich jednou vkročí, víckrát již nepozná skutečnost. Už od pradávných dob mořský národ ví, že mlhy Iluzí jsou nejen krásné, ale i hrozivé. Každý v nich nejprve vidí to, co chce. Ale pak, pak jako by každý nahlížel do nitra svého vlastního srdce. A za mlhami se táhne nekončící Rudá poušť…

Nikdo už neví, zda je možné poušť navštívit. Nejspíše ne. Mlhami se na ni pravděpodobně projít nedá a do Hor Démonů by se již pro jejich zlověstnou pověst nikdo neodvážil.

Jedno je však jisté: navštívit poušť by chtěl každý. Říká se, že kdo předstoupí před bájný Nebeský strom (který se tyčí kdesi v ní), dozví se vše, co chce. I pověst o pramenu Znovuzrození patří mezi oblíbené báje: prý že jeho voda navrátí život mrtvým a živým dá nesmrtelnost.

SOUROZENCI

Karalen zaraženě seděla v Agenině chatrči na stoličce. Pohled upírala do prázdna. Cítila se hrozně. To, co se před okamžikem stalo, se nemělo nikdy stát. Jak hloupě se jen zachovala! Stále viděla matčiny oči a slyšela Schetritin jemný hlas, kterým mluvila k chlapci. „Saisfríde," šeptala její matka, „Půjčíš mi prosím svou dýku?" Nepohnul se ani o píď. A pak Schetrita oslovila ji: „Karalen, půjčíš mi svůj mečík?" A ona, Karalen, ani na chviličku nezaváhala. Nedošlo jí, co s ním její matka zamýšlí. A to že má být důvtipná? Ona? Velké hnědé oči (jimiž se hnědovlasá čtrnáctiletá dívka pyšnila) zklamaly.

„Karalen," promluvil k ní Saisfríd, který se nepokoušel zadržet slzy smutku, „to bude zase dobré. Všechno, všecičko bude dobré." Dobré? říkal si ale sám pro sebe. Už nikdy nic nemůže být dobré! Již nic nebude jako dřív.

Saisfrídovi bylo před dvěma měsíci patnáct let. Na svět hleděl pozoruhodně velkýma žlutýma očima. Teď už věděl, proč jsou takové barvy; věděl vlastně o mnoho víc, než si myslel, že kdy bude vědět. Měl uhlově černé vlasy, které mu nyní spadaly až do očí.

I když se před krátkým okamžikem oba stali sirotky, věděli, že ani jeden z nich není sám. Měli vzájemně jeden druhého: spojovalo je to nejmocnější pouto světů – pouto sourozenců.

Je hrozné mít rád tajemství tak moc, jak je milovala Schetrita. Právě kvůli své oblibě v tajemstvích nepřiznala kdysi Saisfrídovi, že je jeho matka.

Teď už Karalen i chlapec věděli, co je adérú sidžú, kdo je Sidža a jakým lékem měla pomoci Saisfrídovu otci. Nevyléčila ho; Schetrita byla pro Súdona poslední radost, nikoli zázračný lék.

Sidža chtěla zemřít. Samozřejmě že chtěla! Její rána (způsobená zbraní, která patřívala Hanadakovi – muži, jenž v zemi na Nebesích ležící nad Gynésií šířil po osmnáct let hrozivé zlo. Ten netvor měl také dvě vnoučata: Saisfrída a Karalen) by nebyla smrtelná v případě, že by sama zraněná neodmítla pomoc magie ze sošky a knih.

Soška s citrínovýma očima, kterou dal Súdon Saisfrídovi, když šel pro něho shánět lék, uměla nalézt pravdu. Stačilo jí položit pětislovnou otázku a zároveň přidržet její pravou nohu. Potom soška odpověděla rozsvícením svých kamenných očí – pokud zněla odpověď ano, zazářily zeleně, v opačném případě červeně, a nebyla-li si soška úplně jistá, odpověděla modrým světlem. Soška byla vlastně podobiznou kmeta z Neruku, prvního z pěti zasvěcených. Jedině on měl v celém lidském pokolení žluté oči. Nyní je má takové Saisfríd – hoch, který je hned čtyřikrát (či pětkrát) zasvěcený.

Legend o prvních zasvěcených se povídalo mnoho. Ale jen jedna z nich byla pravdivá, a právě tu chlapec znal. Zněla asi takhle: Před stovkami let, kdy se lidé ještě mohli volně pohybovat mimo Gynésii a kazit okolní krásu, sešlo se pět nejmocnějších lidí tehdejší doby: královna a král Gynésie, velitel mořských lidí, princezna Nebes a kmet z ostrova Neruku. Dohodli se, že pouze oni a jejich potomci se budou moci volně pohybovat mezi všemi čtyřmi místy. Pak mocnými kouzly očarovali krajinu, aby bylo vše tak, jak chtěli. Mimo zemi Gynésii se mohli pohybovat všichni podle libosti, ale kdo jednou vstoupil do Gynésie, už z ní nemohl vyjít. Do země na Nebesích se dalo projít pouze přes balvan na soutoku řek Laugrat a Tajgan a tak vznikli zasvěcení. Těchto pět lidí, kteří se sešli, se zasvětilo do celé věci. A jejich potomci jsou také zasvěcení.

Karalen v Gynésii, v knihovně ve městě Náhrú, objevila obsáhlou knihu Azid nárgós. Právě z ní se dozvěděli, že adérú sidžú znamená žena Sidža. Kniha Azid nárgós měla i druhý název, a to Jazyk mrtvých. Takové knihy existovaly pouze dvě. Slova v nich byla převedena z nadpozemského jazyka mrtvých do jazyka pozemského. O adérú sidžú řekly Ageni (léčitelce z Neruku, chlapcova rodného ostrova) hvězdy. Neřekly jí už ale, co to má znamenat. V knize Jazyka mrtvých je napsáno, že nadpozemské slovo adéra znamená žena. Ageni (nebo Saisfríd) se museli přeslechnout, protože pátrali po adérú siždú, kdežto správně měli hledat adéru Sidžu.

V knize Jazyka mrtvých byl i článek tohoto znění: Jazyk mrtvých před tisíci let stvořili bohové, kteří stvořili i pozemský a nadpozemský svět, zvíře i člověka.

Jazyk slouží k tomu, aby se spolu všichni mrtví tvorové v nadpozemskémsvětě mohli domluvit stejnou řečí, protože v říši zesnulých jsou si všichni rovni. Člověk se neporovnává s pavoukem, včela se neporovnává s včelou.

Svět mrtvých nikde nezačíná, nikde nekončí. Neexistuje v něm bída, sláva, obliba, pýcha, krutost, láska, surovost a ani život.

V pozemském světě, kde je někdo více a někdo méně, vznikli zasvěcení. Nebyla to zvířata ani lidé. Byli to tvorové vzniklí z kamene, vody a ohně. V říši živých nastane pokoj až poté, co jejich potomci zemřou. Až když pozemský svět přijde o magii, se kterou se nedá žít.

Za doby prvních zasvěcených vznikly sošky. Jedna z nich umí najít odpověď: je to soška s očima ze žlutých očí kmeta z Neruku, a druhá zabije každého tvora, který pohrdá svým životem a odmítá pomáhat druhým. Vznikla z rudých očí princezny Nebes.

Jednoho dne se zrodí chlapec, kterému bude žilami protékat krev všech prvních zasvěcených. Ten bude mít oči žluté nebo rudé. Jestli se nepovede zastavit šířící se zlo, z jeho očí vznikne nová soška s očima síly.

Sošky se dají zničit jedině smrtí. Dva zasvěcení se musí obětovat, aby zničili dvě sošky. Jedině oni jsou toho hodni. Pouze oni dovedou zlikvidovat magii.

A z něho Karalen se Saisfrídem také mnohému porozuměli: kupříkladu začali chápat existenci dvou světů. Pochopili, proč byly vyrobeny sošky, i to, co stojí v jejich poslání. Musejí zemřít a svým stínem přepravit do druhého světa všechnu magii z říše živých.

Nejen Saisfríd byl zasvěcený. Patřila mezi ně i Karalen. Zjistila to vlastně jenom náhodou – možná spíš štěstím. Na soutoku gynéských řek, Tajgan a Laugrat, leží totiž balvan zasvěcených, a jedině přes něj se dá projít do země na Nebesích. Má to však jeden háček: kdo na balvan vstoupí a není zasvěcený, zemře. Protože do země na Nebesích kvůli Sidže musel vstoupit Saisfríd, Karalen ze zoufalství, že zůstane sama, vkročila na balvan za ním. A pak se ocitla v Nebeské zemi – nezemřela. A tak se dozvěděla, že i ona je zasvěcená.

Potom společně osvobodili zemi od Hanadaka, jejího pána, který nechával svými muži zabíjet lidi s hnědýma očima. Ze získaných očí se snažil vyrobit kouzelnou sošku – třetí toho druhu – díky níž by měl neomezenou moc. Saisfríd s Karalen nalezli u Hanadaka druhou knihu Azid nárgós a pochopitelně si ji ponechali. A navíc ještě v Pánově pevnosti objevili Sidžu (což byla k obrovskému Karaleninu úžasu její matka Schetrita); Sidžu, která před pouhým okamžikem zemřela na Súdonově hrudi…

Dívka smutně vydechla. „Já vím, Saisfe, že tobě nemusím říkat, jak moc jsem z toho všeho nešťastná," promluvila, sedíc na stoličce v chýši u Ageni. „Jenže… mamka byla vše, koho jsem kdy měla – a teď…"

„Teď se má dobře, Karalen. Říše mrtvých je lepší než tento svět. Ty to víš," připomněl jí. „Oba to víme. V té druhé říši není nikdo na nikoho zlý."

„Ale neexistují tam žádné city, Saisfe," poznamenala stručně.

Hoch si povzdechl. „To ne. Ale já věřím, že se naši… moji rodiče, tedy můj otec a naše matka," upřesnil beztak jasnou věc, „vzájemně nikdy neztratí. Na to se měli až příliš rádi."

„Já vím. Vždyť já vím."

Okamžik bylo ticho.

„Karalen?" prolomil je Saisfríd. „Nechce se mi to říkat, pochopi telně že ne. Zrovna teď… když naši rodiče… no, víš, čas nás tíží."

„Co tím chceš říct?"

„Vzpomínáš na slova Slepého Věštce? Která jsi mi přetlumočila? Řekla jsi, že ti slepec pověděl, že už jsi mrtvá."

Slepý Věštec byl muž žijící v Nebeské zemi. I když byl slepý, viděl lépe než kdokoli jiný; jeho zrak se obrátil dovnitř hlavy, a tak viděl i to, co zůstávalo ostatním utajeno.

Když Karalen nereagovala, chlapec pokračoval: „Čas nás tíží," zopakoval, „nemáme ho moc. Když to vypočítám, na to, abychom v Mořské říši nalezli druhou sošku, což udělat prostě musíme, nám zbývá nějakých dvacet dnů. Je mi líto, Karalen, že to musím říct, ale nejpozději zítra zkrátka vyrazíme. Nemáme čas."

Dívka věděla, že má chlapec pravdu. On ji měl vlastně téměř vždy. Ale… „Ach, Saisfe! Vždyť já vím! Ovšem… je to tak narychlo… potřebuju čas."

„No a čas je přesně to, co nám schází. Nedivím se, že ho chtěl Hanadak zastavit." Nuceně se zasmál.

„Já vím. Vím – ale – já už nemůžu dál. Je toho na mě příliš. Nejsem jako ty. Ty jsi silný, mocný, odvážný – ale co já? Nejsem nic. Nic neumím. K čemu vůbec jsem?"

„Ty nejsi nic, Karalen, jak ti možná právě teď připadá, protože jsi strašně smutná," šeptl Saisfríd. „Jsi moje sestra!"

Podívala se mu do žlutých očí, které měl lemované téměř neviditelnými řasami. Karalen je měla krátké stejně tak. „Vzpomínáš na ten den, kdy jsme se poprvé setkali? Víš ještě také, co jsi mi řekl? Ne? Já ti to povím. Řekl jsi, že nemáš žádného sourozence a žes nikdy ani žádného nechtěl."

Pousmál se výraznými rty. Měl velká ústa. „Ano, to jsem řekl. Ale od té doby se mnohé změnilo. A já bych navíc nechtěl ledasjakou ségru: tobě jsem ale upřímně rád."

Dívka se usmála. Alespoň na kraťoučký okamžik zapomněla na tvrdou skutečnost ohledně své matky. „Tak to jsem ráda!" Potom zase posmutněla.

Karalen se narodila v Gynésii, ve městě Sadžaru. O svém zasvěcení dlouho nevěděla. Měla starší sestru (a tedy i Saisfríd měl sestru), která se jmenovala Nenta. Když Karalen opustila město, chtěla hledat matku, již před pár dny unesli mořští lidé (což jsou lidé, kteří jsou na pohled k nerozeznání od lidí žijících na pevnině, avšak jejich domov je v moři). Zanechali vzkaz na stěně. Na cestu si dívka vzala jen nějaké peníze, matčin medailonek a mečík (který patřil také Schetritě) se stříbrnou rukojetí. Karalenin otec se jmenoval Lainart. Měl stejně jako Nenta zelené oči a narezlé vlasy. Když byla Karalen malá, rodiče se rozvedli a osud nedávno Saisfrída i Karalen zavál do Krótonu, kde na Lainarta narazili. Pobyli u něho jednu noc. O několik týdnů později se Karalen dozvěděla, že byli její sestra i otec zavražděni. Dosud nevěděla proč, ale doufala, že se to jednou dozví. Mořský člověk Utgart Petrige, se kterým se Karalen a Saisfríd setkali a jenž dívčiny blízké zavraždil, nevěděl, proč tak musel učinit. Dostal k tomu však příkaz od Zetgaye, bývalého krále mořských lidí. Jednalo se o zlého panovníka, který také patřil mezi zasvěcené a rád se tím chlubil. Teď byl mrtev, a i když ho nezabila ani Karalen, ani Saisfríd, oba měli na jeho smrti velkou zásluhu. Ještě než Zetgay zemřel, chlapec se dozvěděl, že král mořských lidí je Súdonův otec – Saisfrídův děd.

Schetrita (jejich matka) se narodila v Nebeské zemi. Když jí bylo patnáct, společně se svou matkou odešla do Gynésie. O rok později se Karalenina babička vrátila zpět do své země, protože v Gynésii nedokázala žít. Svět tam vypadal jinak. Schetrita však v Gynésii zůstala. Neměla žádné vzdělání, a jako by Karalen měla být celá matka, která netušila, co obnáší škola, ani dívka neměla moc dobré známky; ba co hůř – nezvládla sedmou třídu, a když ji opakovala a už s celkem dobrým prospěchem dokončovala, potkala Saisfrída a na školu se vykašlala. Stejně se za tři první roky naučila vše potřebné – uměla číst, psát, počítat a dokázala také odříkat abecedu. Důvtip jejích očí se zřejmě nevztahoval na školní vzdělávání, ale na jiné, pro život mnohem důležitější věci.

Saisfríd se za patnáct let svého života naučil úplně jinému, než za svých čtrnáct roků jeho sestra. Uměl sice také trochu číst, psát, počítat (a zvládal abecedu), ovšem především se učil základům magie a naslouchání přírodě. Uměl pomocí kouzel a svých sil uzdravovat (méně vážné choroby a zranění), rozeznal, co v sobě skrývá magii, a mimo to se také učil porozumět zvířatům. Dovedl se s nimi bavit jejich jazykem, což mu Karalen záviděla.

A také do jeho znalostí patřilo, jak ulovit zvěř. To však nesnášel; naučil se se zvířaty mluvit a také naslouchat jejich pocitům; proč by je měl tedy zabíjet? Co byl s Karalen, nesnědl ani kousíček masa uloveného zvířete. Bylo mu líto jíst něco, co mělo předtím život. Nevyužil tedy toho, co se na ostrově naučil, nechystal pasti a nestřílel z luku. Když už měl někoho zabít, pak tedy člověka. Lidé se chovají hůř než ostatní živočichové, vedou ve většině špatný život, chtějí si všechno přivlastnit a jedí níže postavené organismy – celkově je tedy mnohem menší hřích zabít člověka než jiného tvora, vyjma hmyzu.

„Já vím, Saisfe. Musíme vyrazit. Nejlépe ještě dnes." Karalen vzdychla. „Jenže… mamka… vystrojíte jí snad nějaký pohřeb, ne? Snad neházíte mrtvé přes útesy?"

„Ne, to ne," odtušil Saisfríd. „Oba pohřby uspořádáme navečer. My dva u toho musíme být, to je jasné. Mrtvé pohřbíváme do země – sama uvidíš. Teď musím jít za Ageni. Chci, aby okamžitě začali s přípravou pohřbů." Pohlédl k nebi. „Většinou se takovéto obřady nekonávají večer, ale já si přeji výjimku. Zítra musíme vyrazit brzy ráno – pohřeb bude do soumraku."

OBŘAD

Jak Saisfríd slíbil, tak se také stalo.

Před osmou hodinou večerní se sešli všichni lidé ze Saisfrídova kmene k útesům, kde čekaly dvě vykopané jámy s mrtvými těly; Súdonovým a Schetritiným.

Karalen nakoukla tam, kde leželo matčino tělo. Sidža byla obléknuta do plátěné roušky, kterou nosily všechny ženy na ostrově. Vlasy měla učesané, oči zavřené a na rtech jí pohrával úsměv. Vypadala krásně; jen její bílá pleť značila, že její stín již není s ní. V sepnutých rukách svírala rudou růži. Dívka opět poodstoupila. Neměla žádné smuteční oblečení, které by se teď hodilo, a tak si musela obléknout svou lehkou letní sukni, střihem i vším ostatním jasně naznačující, že je z Gynésie, a fialové tílko s roláčkem, které jí Ageni přemáchla ve vodě jako ostatně všechny její věci. Nebylo jich zrovna mnoho.

Obřad začal. Skupinka lidí tmavé pleti začala hrát na píšťaly z rákosu jakousi smuteční píseň.

Saisfríd sklonil hlavu. Neplakal však.

Když hudba dozněla, chlapec přistoupil k jámě se Súdonovým tělem. Chvíli se nedělo nic a potom poslal rudou růži (kterou svíral v rukou) za svým otcem.

Poté se u Súdonova hrobu vystřídal celý průvod. Každý naposledy pohlédl na jeho mrtvou tvář a vhodil k němu bílou květinu, která nikdy nebyla růží.

Nakonec se skupinka lidí opět bez jediného hlesu postavila opodál.

Karalen nečinně přihlížela. Samozřejmě že k Súdonovi také vhodila květ – ale vůbec nevěděla, co se bude dít dál.

Saisfríd se nadechl. „Nastal čas pravdy," začal svůj proslov a podle reakce lidí dívka usoudila, že ta slova byla neočekávaná. „Súdon, můj otec (celkem čestný, normálně odvážný a hodně důvtipný), se narodil před dvaačtyřiceti lety v moři. Jeho otcem nebyl nikdo jiný než Zetgay, bývalý král mořských lidí, který patřil mezi zasvěcené. Jeho matka mezi ně patřila také, i když byla potomkem jiného z nich než Zetgay. Súdon byl zasvěcený ze dvou mocných stran." Saisfríd se nedíval, jak lidé reagují; nepotřeboval to. Věděl, že zjištění, že jeho otec byl zasvěcený, i když to nikdo vůbec netušil, vyvolalo u lidí nejspíš rozpaky, údiv a možná i pobouření, že se s tím nikdy nikomu Súdon nesvěřil. „Já jsem jediný Súdonův syn. Doufám, že jsem se vždy choval podle jeho představ." Saisfríd se na chvíli odmlčel, polkl a pokračoval. „Můj otec měl ženu, Thóru, jež byla ochotna obětovat život, když v jeho očích spatřila smrt. Súdon poslední měsíce svého života trpěl neznámou, pravděpodobně nevyléčitelnou nemocí."

Karalen sklopila hlavu o kousek níž. Byla si téměř jista, jakou nemoc měl Saisfrídův otec: jeho vyzáblost a žluť ve tváři a očích vypo vídaly o mnohém. Karalen byla přesvědčena, že měl Súdon rakovinu.

Chlapec bez přestávky pokračoval v proslovu. „Avšak ať ta zlověstná nemoc byla čímkoli, nyní již na tom nezáleží. Chci, aby na něho nikdo z nás nikdy nezapomněl; myslím, že vám všem někdy pomohl, a ani on by na vás nikdy nepřestal myslet."

Všichni pochopili, že ta slova byla poslední.

Dav sklopil hlavy, jak každý myslel na Súdona s těmi nejlepšími vzpomínkami.

Jen Karalen nevěděla, jak má na Súdona myslet – viděla sice, jak zemřel, věděla o něm něco od Saisfrída, ale přesto pro ni byl v podstatě cizím člověkem. Když se jí zdálo, že ticho je už dost dlouhé, odkašlala si. V příští chvíli pochopila, že to neměla dělat. Pohledy lidí, které se na ni teď upřely, byly především vyčítavé. A tak byla dívka už raději opět zticha jako pěna.

Až pak ucítila bratrovu ruku na rameni. „Už můžeš, Karalen," sdělil jí polohlasně.

Dívka mu pohlédla do očí. Mimo odvahy se v nich zračila bolest a smutek. Otočila se, pohlédla na tělo své matky odpočívající v zemi a hodila k ní růži barvy krve. Pohřeb na Neruku probíhal jinak než v Gynésii. Jinak, avšak stejně důstojně.

I u Schetritina hrobu se vystřídal průvod s květinami. Bylo to však něco jiného, než když lidé shlíželi na Súdona. Někteří ze skupiny sice Sidžu znávali, ale bylo to již tak dávno… navíc si (dokud se na Neruku nyní neobjevila) mysleli, že je mrtvá.

Karalen polkla. Uvědomila si, že řeč musí přednést ona. Znala matku lépe než Saisfríd. „Moje a Saisfrídova matka se narodila v zemi na Nebesích," pronesla nejistým hlasem. „Její rodné jméno zní Sidža. Poté – ve svých patnácti letech – přešla do Gynésie. Byla zasvěcená ze strany krále a královny Gynésie a princezny Nebes. V zemi, z níž pocházím, se jí narodila dcera Nenta, která se již se svou matkou shledala," naznačila tak všem, že její sestra není víc mezi živými, i když sama dobře věděla, že to, co právě řekla, nemůže být pravda: průchod do říše mrtvých trvá i několik dnů, jak zjistila. Co však na tom teď záleželo? „V Gynésii byla známá jako Schetrita. Poté přešla na tento ostrov, kde si ji někteří z vás mohou pamatovat jako Thóru, ženu Súdona a matku Saisfrída. Když odtud odešla, vrátila se do Gynésie. Pak jsem se jí narodila já." Karalen měla pocit, že ve vzduchu přímo visí otázka, kterou měl na jazyku snad každý. „Nejsem Súdonova dcera," řekla tedy. „Moje matka zemřela dnes, ve svých třiceti sedmi letech. Její oči zračily důvtip, odvahu a normální čestnost." Karalen bylo jasné, že její řeč nebyla tak krásná jako Saisfrídova. Sice nevěděla jak on, ona se však na ni nijak nepřipravovala. Cítila, jak jí po tvářích stékají slzy a jak se jí do spánků hrne krev.

Všichni zmlkli. Ticho však netrvalo tak dlouho jako při rozloučení se Súdonem. Nebo to tak alespoň Karalen připadalo.

Za okamžik se opět rozezvučely píšťaly smuteční hudbou. Nějaký muž s nabílo pomalovaným obličejem a i ostatními částmi těla, které mu byly vidět, začal poskakovat kolem hrobů a chrastil jakýmsi nástrojem.

Dívka ještě přistoupila k hrobu své matky a otevřela nad ním dlaň, ze které sklouzl k Schetritě medailonek s madonkou. Původně jí patřil, a teď jí ho Karalen již navždy vrací.

Potom vzali nějací muži lopaty, jež měly rukojeti z bambusu a plochy vydlabané ze dřeva, a začali jimi zasypávat hroby. Nakonec je zavalili dvěma velkými kameny (spíše menšími balvany), které byly připraveny opodál.

V tu dobu u kopáčů zbyli jen tři lidé: Saisfríd, Karalen a Ageni.

Slunce zapadlo již před hodnou chvílí, ale na ostrově bylo stále úmorné teplo.

POŽÁR

Po pohřbu, za tmy, kdy na obloze zářily už jen hvězdy a dorůstající měsíc, vykročil Saisfríd s Ageni a Karalen k chatrčím tvořícím vesnici. Tam stráví tuto noc: Ageni ve své chýši a Saisfríd také ve své, kde bude spát i Karalen. Vesnická léčitelka jí tam připravila lůžko; hned po obědě v ní natáhla síť.

Když dívka vešla do Saisfrídovy chýše, kde na stoličce dohořívala a čadila svíce, uhodila ji do nosu vůně bylinek. Mnohem výrazněji, než jak ji zaregistrovala u Ageni.

„Saisfe?" promluvila tiše.

„Ano?"

„Proč jsou tu tak cítit bylinky?"

I v matném světle bylo vidět, jak se mu na rtech objevil náznak úsměvu. „Mám rád jejich vůni."

„To jsem nevěděla," konstatovala dívka, ale neznělo to nijak vyčítavě – nebo v to alespoň Karalen doufala.

„Ani jsi nemohla. Neřekl jsem ti to a ptát se tě nenapadlo," zhluboka nadechl omamný vzduch. „Jejich vůně mě uklidňuje – už odmalička."

„Mamka to také říkávala."

Uhnul pohledem. „Alespoň vím, po kom to mám. Tobě snad nevoní?"

Dívka zaváhala. „Ale ano," odtušila pak nepříliš přesvědčivě. „Jenom se bojím, že mne z tak silné vůně, jaká je tady, nejspíš brzy rozbolí hlava."

Saisfríd se kousl do rtu. „Aha. Odtud ji teď ale vyvětrat nelze; jestli chceš, dovedu tě do chýše k Ageni. Můžeš přespat u ní."

„To ne," zakroutila až příliš rychle odmítavě hlavou. „Snad mi to protentokrát vadit nebude." Rozhlédla se po chatrči. Byla velká (jako všechny ostatní ve vesnici) přibližně pět na tři yardy. Vzadu a uprostřed se táhly dvě houpací sítě, ve kterých se na Neruku spalo. Vedle vchodu bez dveří stála dřevěná stolička, na níž nyní dohořívala svíce. Chýše neměla okna. Pod zadní sítí byly poskládány ně jaké kusy oblečení a o kousek vedle ležely na zemi svitky, pečlivě naskládané na sobě. Dál Karalen přejela pohledem přes řadu svíček a zastavila se u vzorně vyrovnaných nožů. Muselo jich být nejméně deset. Možná ale že se zbraně, které tam ležely, ani noži nazývat nemohly. Byly vyrobené ze dřeva, s ostrou kamennou čepelí. Části byly k sobě připevněny jakousi tkaninou. Po stranách chýše, kde bambusové zdi přecházely v bambusovou střechu, byly zavěšeny různé druhy sušených bylinek. Karalen jich příliš nepoznávala: rozeznala jen mátu a heřmánek.

Chlapec vykročil k zadní síti a Karalen se tedy pokusila dostat do té přednější, jenomže nevěděla jak. Stále se do ní zamotávala a sláma, na které měla v síti spát, vypadávala ven. Nakonec se jí přece jen povedlo ulehnout. Neleželo se jí nijak pohodlně; rozhodně by tedy dala přednost normální posteli. Když pohlédla na Saisfrída, viděla, že se jí zcela nepokrytě směje. Ušklíbla se na něho. „A co ta svíčka?" zeptala se.

„Tu neřeš: dohoří sama. Ráno po ní zbyde jen zaschlý vosk." To byla poslední klidná slova, která měla Karalen té noci slyšet.

Mohly být tak čtyři hodiny ráno, když Saisfrída probudil křik. Slunce ještě nevyšlo a Karalen (jak se přesvědčil pohledem) dosud spala.

Když chlapec zaslechl nerukské bubny znějící na poplach, vyskočil celý rozcuchaný ze své houpací sítě. Vyběhl z chýše (při cestě rozhoupal dívčinu síť, takže tím Karalen vzbudil) a hned věděl, co se děje. Porost stromů a trávy na severní straně ostrova byl v plamenech. Začínaly hořet i první chatrče.

„Co se děje?" ozvala se ze svého lůžka rozespale dívka.

Saisfríd jí neodpověděl. Rychle oběhl několik chýší, aby se dostal k Agenině. Našel ji, jak balí jeho a Karaleniny věci. Rty měla pevně semknuté, její pohyby byly rychlé, zjevně rozrušené. „Ageni!" vykřikl Saisfríd. „Musíme to uhasit!"

Léčitelka vzhlédla. „Na to už je pozdě. Oheň brzy spálí všechny naše chýše. Celý ostrov lehne popelem."

„To přece nemůžeš připustit!"

Beze slova mu podala brašnu, obsahující jeho věci.

„Zajdi pro Karalen. A tohle jí dej," podala mu sbalený dívčin batoh.

Chlapci po tvářích stékaly slzy. „Kam půjdeš ty? Kam se schovají ostatní?"

Odvrátila se. „Půjdeme do Gynésie."

Saisfríd ji chytil za rameno a strhl zpátky k sobě. Chvíli si mlčky hleděli do očí.

„Nemůžeš tam jít, Ageni. Gynésie je jiná, že si myslíš."

„Já tam nemusím. Jenže … ostatní pryč musí – zemřeli by. Ty se vydáš pro druhou sošku do moře a já na tebe budu v Gynésii čekat. Však ty mě najdeš."

„Jak víš o sošce?" vypravil ze sebe překvapeně hoch.

„Súdon dlouho blouznil a já u něho byla opravdu často. Vím teď o něm vážně hodně. I o tobě," dodala, zpříma mu hledíc do očí. Natáh la ruku a pohladila ho po tváři. „Saisfríde," řekla, „ty víš, že jsem tě vždy považovala za něco jako svého syna. A to budu vždycky. Nech mě teď odejít – sám dobře víš, že to tady za chvíli všechno shoří."

Chlapec věděl, že má Ageni pravdu. Buď tu zemře, anebo se odebere do Gynésie, kde mezi mořem a řekou Tajgan bude v poklidu dál žit.

Teď to byl Saisfríd, kdo se s brašnou přes rameno a s batohem v ruce otočil k odchodu. Ageni se už nikdy nebude moci vrátit do své vlasti – kam by se vůbec vracela? Věděl, že celé Neruku lehne popelem.

Dívku našel, jak nečinně stojí před jeho chýší a fascinovaně hledí do plamenů. Rychle se k ní blížily. Nebude to trvat ani patnáct minut a požár pohltí i jeho chýši. Přestože byl vítr dost slabý, oheň se šířil rychle.

Saisfríd chytil svou sestru za ruku. „Pojď, musíme odtud," pobídl ji tiše a pomohl jí navléknout ruce do popruhů batohu.

Na nohou už byla celá vesnice. Mnoho lidí vzlykalo a naříkalo, někteří k sobě pevně tiskli děti, jiní svůj majetek.

„Rychle," popostrčila Ageni Saisfrída a Karalen. „Oheň se brzy rozšíří až sem. Musíme odtud rychle pryč."

„Ale kam?" vyhrkla dívka.

„Do Gynésie," odpověděl narychlo stručně chlapec.

„Vždyť tam Ageni nemůže! Nikdy by se už nemohla vrátit zpět," připomněla dívka.

„Kdyby tam nešla, zemřela by. Všichni by zde zemřeli; Gynésie je pro lidi z Neruku jediné možné útočiště."

„Teď není čas na dohadování," přerušila je rázně Ageni, myšlenkami již úplně jinde. „Nárid šel přivolat delfíny. Pospěšte si," napomenula je a odběhla pryč.

„Jdeme, Karalen. Rychle!" sevřel jí ruku a zatáhl za ni.

Vydali se přes zbytek zpustošené vesnice směrem k moři, kde již byl shromážděný téměř celý kmen. Nějaký muž s bílými vlasy říkal cosi delfínům, kteří postupně připlouvali k malé pláži mezi útesy. Karalen odhadla, že to bude ten Nárid, o kterém mluvila Ageni.

Saisfríd se otočil. Naskytl se mu hrozivý pohled; jeho domovina se měnila v popel.

„Kde asi ten požár vypukl?" šeptala Karalen.

„To netuším."

„Myslíš, že jej založili mořští lidé?" vyslovila nahlas svou myšlenku Karalen.

„To ne. Díky kouzlům nemohou vstoupit na ostrov: vždyť to přece víš."

„To ano, ale když… no, když Súdon zemřel…, nebyl to on, kdo tohle kouzlo zajistil? Kvůli sošce – možná že jeho kouzlo s jeho smrtí pominulo. Třeba nebylo tak moc mocné."

„Nevím, Karalen. Prostě nevím!" Poslední větu vykřikl. Měl zlost na vše, na celý svět. Jeho domov se hroutil. Jeho vzpomínky umíraly. Statečnost mu skomírala.

„Saisfríde?" oslovila chlapce Ageni, „myslím, že byste ty a Karalen neměli jet s námi. Cesta do Gynésie trvá dva dny, řekla bych. Nemáte čas."

Hoch na ni vrhl zlostný pohled. „Já vím! Neříkám, že s vámi pojedeme až do Gynésie! To rozhodně ne!" Saisfrídovi povolily nervy. Potřeboval se vyvztekat, pořádně se vykřičet.

Ageni se objevila na čele vráska. „Dobře," přikývla pak. „Jen abys na svá slova nezapomněl!" Vyměnila si pohled s Karalen a nechala je opět samotné.

První lidé začali usedat na delfíny.

„Pojďme," vybídla Saisfrída Karalen.

Netrvalo to ani dvě minuty, a již i oni dva seděli na delfíních hřbetech.

Saisfríd zdrceně a bez jiskry v očích hleděl na Neruku. Z jeho rodného ostrova brzy nezůstane vůbec nic.

O pár chvil později vyrazila přibližně stovka osedlaných delfínů na východ, na nejbližší pobřeží Gynésie.

Vedle Karalen a Saisfrída se objevila Ageni na delfínovi, který vypadal starší než ti, na kterých jeli oni dva. „Kam až pojedete s námi?" vykřikla léčitelka, aby přehlušila cákání vody, slova jiných lidí a zvuky delfínů, kteří si povídali mezi sebou. Dohromady to byl pěkný hluk, protože delfíni nepluli klidně jako užovky, ale dostávali se kupředu jakýmisi neobyčejně ladnými poskoky, které ovšem proti pohybu vln dosti cákaly.

Karalen zaváhala. „Se sluncem se potopíme!" odpověděla také křikem.

„Dobře," dočkala se souhlasu z Ageniny strany.

Postupně se skupina zvířat a lidí utišila. Nyní byly slyšet již tišší lidské vzlyky a tu a tam mluva a cákání delfínů.

Trvalo dost dlouho, než se proti nim objevily první sluneční paprsky.

Saisfríd se už jakž takž uklidnil.

„Musíme … musíme do moře," upozornila ho dívka.

„Já vím," přikývl.

„Co myslíš, jak se nám tam bude dýchat?" odvážila se vyslovit nahlas svoji obavu.

Saisfríd chvíli mlčel. „Špatně," odtušil pak. „Jsme ale zasvěcení, budeme pod hladinou moci dýchat. My to už nějak zvládneme," dodal uklidňujícím tónem.

„Utgart říkal, že si není jist, zdali mohou zasvěcení pod hladinou také mluvit," připomněla dívka.

„Říkal, že neví, ne, že si není jist. A to je rozdíl, Karalen. Mě by hlavně zajímalo, jak získávají mořští lidé pitnou vodu."

„V moři je vody dost," opáčila.

Chlapec pozdvihl obočí. „Moře ale tvoří slaná voda! Není pitná, vždyť to víš."

Dívka se kousla do rtu. Musela uznat, že plácla pěkný nesmysl. „Hm, to máš vlastně pravdu. Navíc tam nemohou dopadat paprsky slunce."

„No, brzy tomu všemu přijdeme na kloub; jen co sestoupíme…"

„…do moře," dokončila za něho dívka.

Vyměnili si odhodlané pohledy. „Jdeme na to?" navrhla nejistě Karalen.

Saisfríd se nadechl a potom přikývl.

Zaklonili se, až oba sklouzli z delfíních hřbetů. A pak, pak sestoupili pod hladinu, do studených vod moře.

KRÁLOVSKÉ MĚSTO

Saisfríd ucítil škubnutí, jak jej mořský vír začal vtahovat níž a níž. Mohl dýchat stejně jako nad vodou: nečinilo mu to vůbec žádné potíže. Nedovedl však o ničem přemýšlet. Nevěděl, kde je Karalen, netušil, co se stane s ním. Zavřel oči a naslouchal hlasům moře. Cítil se šťastný. Dokonale šťastný a naprosto volný. Zapomněl na hořící Neruku i na své rodiče pochované v zemi, nad níž plane oheň.

Naslouchal zvukům rybek. Mořská říše pro něho byla cizí; nechápal význam rybích slov, nerozuměl jejich volání. Ryby byly jiné než savci nebo ptáci, kterým (na rozdíl od ostatních lidí) rozuměl. S delfíny se také domluvil – jenomže ti patří mezi savce, přestože žijí ve vodě. Avšak tyto živočichy, žijící hluboko pod hladinou, neznal. Na Neruku se nikdy nechodil koupat do moře; na ostrově se lidé koupali v jezírkách a potocích. Nejedli tam žádné mořské živočichy – pouze ryby ze sladkých vod. Ovšem ani jejich řeči Saisfríd nikdy nerozuměl. I když ryby nejsou zcela němé, mají jiný jazyk než lidé a ostatní savci či ptáci – i když v podstatě mluví všichni stejně.

Nakonec hoch pocítil prudký náraz. Voda si s ním už nepohrávala; ocitl se na mořském dně v říši mořských lidí. Hlavou mu projela ostrá bolest. Omdlel.

„No tak, Saisfe! Dělej, vzbuď se!" Do hochovy hlavy pronikl dívčin naléhavý hlas. „Zatraceně, tak už se konečně prober," volala Karalen zoufale. „Musíme odtud co nejdřív vypadnout!"

Chlapec sebou trhl, když jej sestra začala bolestivě štípat do rukou. Zabralo to; brzy oči otevřel. „Kde to jsem?" zasténal.

„Hádej," dočkal se jen podrážděného odseknutí.

Rozhlédl se kolem sebe. Ležel na písku a kamíncích. Kousek od něho vyrůstal ze země trs řas, které se vlnily a z nichž vycházely bublinky vzduchu. O kousek dál pokojně plavalo hejno malých žlutých rybiček. Teď se už nemusel ptát, kde je: věděl to sám. V moři. Sedí na jeho dně. Pohlédl nad sebe a viděl modř přecházející v černočernou tmu. Zde dole panovalo poměrně jasné, namodralé světlo. Těžko říct, odkud se vlastně bralo. Saisfríd pohlédl na Karalen. Vlasy jí nestoupaly vzhůru, vypadaly však jemně, jak je voda nadzdvihovala a zlehka si s nimi pohrávala. Také sukně jí vlála, ale od nohou se nijak nezvedala.

Dívka se otřásla. Na rukou jí vyskočily pupínky. „Je mi zima," zašeptala a jakoby na potvrzení svých slov se znovu otřásla. Shodila ze zad batoh a poněkud zaraženě z něho vyndala jednu objemnou knihu Jazyka mrtvých.

„Slepý Věštec povídal, že je máme nechat u Ageni," zašeptal hoch. „Není… rozmáčená? A co ta, kterou mám u sebe já?" vzpomněl si.

Dívka rozevřela knihu. Vypadala stejně jako na souši; její listy se netrhaly, písmo nebylo rozpité. Vytáhla z knihy mapu země na Nebesích – ani tu voda neponičila.

Saisfríd si upřímně oddechl.

Karalen po krátkém zaváhání odložila knihu na zem a vytáhla z batohu svůj mečík v pouzdře u opasku. Všechno si připjala k pasu, vylovila ze zavazadla růžovou mikinu na zip a oblékla se do ní. Potom ještě vyndala dvě jablka a ukázala je Saisfrídovi. „Podívej, co nám Ageni sbalila s sebou! Ta opravdu nezapomene snad nikdy na nic. Mám tu ještě další čtyři. A koukám – je tu také moje láhev s vodou! Snad z ní půjde i ve vodě pít," zauvažovala nahlas. „No, brzy se uvidí." Nakonec všechno naskládala zpátky do batohu (s výjimkou dvou jablek, z nichž si jedno ponechala a druhé hodila chlapci).

Také Saisfríd teď otevřel svou brašnu a vytáhl z ní dýku, kterou si přidělal k opasku svých kalhot z Gynésie. Vyndal si svetr, jenž nosil na Nebesích, a Karalen se na něho zamračila. „Proč ti Ageni nesbalila něco jiného?"

„Na Neruku se nevyrábí žádné teplé oblečení," prohlásil nezaujatě hoch.

„To jako ani svetry? Vždyť na ty je zapotřebí jenom vlna!" upřímně se podivila Karalen.

„Nevím, co to ta vlna je. A na Neruku se samozřejmě nepoužívá!"

Karalen byla ráda, že si Saisfríd nyní nejspíš neuvědomuje, co se s ostrovem stalo. Nejspíš by o něm pak mluvil v jiném čase. A tak se pokusila od tématu vycouvat dřív, než se chlapec na strašlivý osud své domoviny rozpomene. „Hm," udělala tedy a poznamenala: „Z vlny máš upletený svetr. Nechme to stranou. Teď se musíme rozhodnout, kam půjdeme." Nejistě se rozhlédla. Písek, kameny, štěrk; mořské řasy, korály; malé rybky (největší byly dlouhé pět palců), škeble, mořští koníci, a – a nic.

Stejné zkoumání s podobným výsledkem provedl i Saisfríd. „Zeptáme se sošky," řekl pak.

„Ale na co?" vyjekla Karalen. Její hlas byl slyšet stejně dobře jako nad hladinou.

„Jestli je nejbližší člověk od nás na východě, na severu, nebo třeba zda je dneska pátek. Na cokoli. Jen proto, abychom tu takhle nestáli. Nemáme čas, Karalen! Slepcova řeč se musí naplnit! Vše, co předpověděl, se musí stát!"

Stála, na nohou tenisky, které se bořily do písku porostlého úzkými řasami, jenž se v lehkém proudu něžně vlnily. „Já vím. Jenže nemá cenu pokládat sošce zbytečné otázky. Nerada vidím, jak nám soška pomáhá – a ty to víš. Když bude nezbytně nutné položit jí otázku, dobře, zeptáme se. Jinak však ne," rozhodla. Odmlčela se. „Zeptej se jí, jestli máme jít k nejbližšímu městu… třeba na sever."

Nakonec zjistili, že musí jít západním směrem, chtějí-li dojít do nejbližšího města Mořské říše.

Šlo se jim dobře. Ve vzduchu (vlastně v mořské vodě) bylo dostatek kyslíku. Jen neměli ponětí, kolik je hodin a jak dlouho tedy můžou už přibližně jít. Moc nemluvili. Zbytečně by je to vyčerpávalo.

„Podívej," ukázala najednou dívka prstem do dáli.

„Město," vydechl Saisfríd.

V dáli před nimi se tyčily vysoké věže, stožáry a dlouhé komíny.

„Brzy tam budeme," poznamenala Karalen.

„V to upřímně doufám," přikývl Saisfríd. „Nahání mi strach nevědět nic o této říši. Nevím, jak určit, kdy je den a noc…"

„Soška nám poradila správně. Ještě že jsme se jí nakonec zeptali, jestli ty korále rostou na jih; jinak bychom nedovedli rozpoznat ani světové strany. No jo; žádné lišejníky, slunce ani mraveniště," shrnula s úsměvem jejich pozemské znalosti v určování světových stran.

Jak postupovali k městu, stále častěji se dohadovali, k čemu by jednotlivé stavby ve městě mohly být. Třeba potrubí, vedoucí vzhůru až do nekonečna z kruhové budovy. Saisfríd se domníval, že by na tom mohla být zapojena nějaká kabina, která by vytahovala do Gynésie ty, kteří by o to stáli. Karalen byla naopak toho názoru, že to není žádné potrubí, nýbrž komín a v budově pod ním se pálí odpadky.

Avšak nejvýraznějším bodem celého města bylo pět vysokých věží, které už na dálku vypadaly propracovaně a vznešeně. Oba se shodli, že to musí být hrad panovníka – nejspíš krále. Takže palác Zetgaye. A s tím vyvstala nová otázka: našel si už mořský národ nového krále? Když se to vezme kolem a dokola, od jeho smrti neuplynuly ještě ani dva týdny. Tak tedy nejspíš prozatím nevládne Mořské říši nikdo a otázkou je i to, zda mořští lidé už o smrti svého krále vědí; jestli tuší, že je přes všechna svá kouzla mrtvý.

„Myslím," promluvila Karalen, „že bychom si měli ujasnit, co zde, v moři, musíme vůbec udělat."

Saisfríd se na ni zaraženě podíval. „Co tady musíme udělat? Přece najít druhou sošku, co jiného?"

Dívka opětovala jeho pohled. „Zapomněl jsi na článek z knih azid nárgos? Na slova Slepého Věštce? Jak nám sdělují knihy Jazyka mrtvých: V říši živých nastane pokoj až tehdy, kdy potomci zasvěcených zemřou. Už si snad nevzpomínáš? A neříkal jsi, že ti Slepý Věštec vyjmenovával zasvěcené? Jak se jmenoval ten zasvěcený muž, žijící v moři? Nadvil? Naidžir?"

„No ano!" vykřikl Saisfríd. „Proboha, Karalen, jak jsem na to mohl zapomenout? Samozřejmě že musíme zabít toho muže! Nadžina! Bez jeho smrti by byla naše snaha naprosto zbytečná. Naše smrt by přišla vniveč." Pohlédl na dívku. „Bez tebe bych všechno zkazil; ještě že jsem tě tehdy v Sadžaru našel! Tedy že ty jsi našla mne."

Usmála se. „Takže musíme zabít Nadžina a najít sošku. Nevím proč, ale připadá mi, že to ještě stále není všechno." Zkrabatila čelo. „No, už nevím." Čelo se jí opět vyhladilo. „Však si určitě vzpomeneme. Tak pojď, jdeme," řekla zvesela.

Opět vyrazili k městu. Předtím si ani jeden z nich neuvědomil, že se zastavili.

Písečný štěrk pod jejich nohama se začal nenápadně měnit v čistý, na dotek příjemně hebký bílý písek. To už vstupovali do města, před kterým stála (dočista jako v kterékoli jiné zemi) cedule s nápisem NALJUZI.

Saisfríd se u ní zastavil.

„Co je?" zeptala se Karalen.

Chlapec se nadechl. „Jako malý jsem se učil písmo mořských lidí," řekl. „Ale takovéto písmo, které se používá v Nebeské zemi, Gynésii a později na Neruku, jsem se neučil ve spojitosti s moř ským národem; vzpomínáš na znaky, které u tebe doma zanechali mořští lidé?"

Pochopitelně přikývla.

„Ano. Tak já se učil, že takové písmo se používá tady. Znak, který znamená celé slovo. Nevěděl jsem, že v moři existuje i takováto abeceda!"

Dívka se kousla do rtu. Marně pátrala po nějakém logickém vysvětlení. „Mohl ho sem teprve před několika lety donést Zetgay z Gynésie," navrhla potom. „Navíc by jméno města nešlo přece vystihnout znakem. Nevěděl bys, co ten hieroglyf znamená."

Pokrčil rameny. Nezdálo se, že by jej Karalenina slova nějak přesvědčila.

Vstoupili do města. Nevypadalo jako města v Nebeské zemi, ba ani jako v Gynésii ne. Nebo alespoň tuto část města netvořily stavby, které by dívce připadaly známé. Domy tu vypadaly jako velké, nafouknuté balonky. Byly matně průsvitné, bez oken, ovšem s plastovými dveřmi, které byly na člověka umístěny dost vysoko.

„Jak myslíš, že se dostává dovnitř?" optala se Karalen bratra.

Saisfríd jí ukázal na ženu, která právě šla k jednomu „balonu". Měla na sobě zvláštní, jakoby karnevalový kostým. Žluté šaty sahaly až na zem a pod nimi vykukovaly černé, do špičky vybíhající boty. Přes šaty měla žena na jeden knoflík zapnutý temně rudý plášť, posetý pestrými kolečky. U krku jí vykukoval zpod pláště velký modrý límec, poskládaný, jako by to byl vějíř. Dlouhé tmavé vlasy měla sčesané do podivného, vysokého a vzhůru stojícího ohonu.

Když došla k tomu zvláštnímu domu, stoupla si na černou rohožku, odrazila se od ní asi dva yardy vysoko, přičemž se bez námahy zachytila dveří, které otevřela a ladně vskočila dovnitř. Byla pryč.

„Páni," vydechla Karalen. „Pojď to také zkusit," navrhla nadšeně.

„Myslím, že bychom raději neměli," řekl na to Saisfríd a chytil Karalen uprostřed pohybu za paži. „Mám za to, že bychom měli jít dál."

„Hm, asi máš pravdu," nerada přiznala a odvrátila pohled od modrého balonovitého domu, ve kterém předtím zmizela žena.

Netrvalo to snad ani minutu a místo „balónů" stály před nimi kuželovité, asi pět yardů vysoké panelové stavby s okny a docela obyčejnými dveřmi.

„Myslela jsem, že Utgart říkal, že tu budovy vypadají stejně jako v Gynésii," připomněla slova jejich dávného známého Karalen.

„To já také," přisvědčil hoch a usmál se. „Možná časem zjistíme, že mluvil pravdu."

Dívka svraštila čelo. Jak to jen myslí? Brzy však pochopila: o kousek dál vypadaly domy jako prachobyčejné rodinné vilky z Gynésie. Prošli ještě okolo činžáků a několika prapodivných budov, až dorazili k paláci. Tato část města působila starodávným dojmem. Před zámkem byl vytvořen jakýsi parčík. Stály v něm lavičky, které však nebyly vyrobeny ze dřeva, ale z materiálu, který Karalen ani Saisfríd neznali. A všude kolem sebe viděli malé balvany, mořské řasy, korály, velké mušle a škeble. Kolem nich se vesele proháněly rybky, občas bylo možno zahlédnout i vodního koníka.

Po cestě potkávali lidi, kteří byli oblečeni podobně jako žena, již viděli vstupovat do balonovitého domu. Někteří z nich vypadali zarmoucení, smutní, ovšem většinou se netvářili vlastně nijak. Velké oči tu byly vidět stejně často jako malé, hnědé jako modré.

Za Karalen a Saisfrídem se ozval bujarý smích. Když se otočili, spatřili mužíka, který Saisfrídovi dosahoval sotva k hrudi. Byl oblečen snad ještě směšněji než ostatní lidé; na sobě měl volný obleček, vlastně jakousi kombinézku, kterou měl staženou u ramen, kde byla naškrobena až k další gumě u mužíkových zápěstí. Další stažení měl u stehen a pod koleny, kde strakamakatý obleček končil. Jeho nohy se pyšnily botkami: jedna byla modrá, druhá červená, a obě byly zakončeny rolničkami, jenž při každém mužíkově kroku zvonily. Na hlavě měl až po uši naražený čepec se střapci žluté, modré, zelené a červené barvy, které se pravidelně měnily. Každý z barevných střapců byl zakončen špičkou a poté také rolničkou. Mužíčkův krk zdobil límec, přichycený velkým lesklým knoflíkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předtucha konce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.