agent

John Francis Kovář

23

APOKALYPSA

Jaroslav A. Polák

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!!

Tuto knihu věnuji:

své ženě Lucienne

kolegovi Jozefu Karikovi

a Sibylle Kýmské

OBSAH

Předzvěsti

Enormis

Přichází satan

Klid před bouří

Nitky I.

Znamení šelmy

Tajné sny

Bod zlomu

Mekka

Nitky II.

Veliký Babylón

Proroctví

Hlad

Nitky III.

Do propasti

Nitky IV.

Temnota

Poslední den

Nitky V.

Petr Totek / Běh mezi stíny

Od: KILLERa – Kvantový Inteligentní Interrealitní Retranslátor EF báze HUMAN IV tech

Komu: GODovi – Centrální Nad-inteligenci EF

Subjekt: Agent John F. Kovář

Vyhrazení: Materiál nepřístupný lidem

Agent John F. Kovář:

Statut: Nucená dovolená.

Nepodal žádost o přednostní zařazení do služby, jak starý psychologický profil předpovídal. Nutno zpracovat nové hodnocení.

Společenská analýza týmu Bytewské okolo JFK na požadavek Centrální Nad-inteligence GODa:

Vzhledem k vyšetřování Bytewské byli všichni členové týmu odesláni na nucenou dovolenou. Senior agentka se zvláštními pravomocemi Villefortová využila svých privilegií a v rámci dovolené neformálně pracuje pro diplomatické oddělení – navazuje styky s vládou Šer aj Šaga (realita 258D). Vincent Vega také tráví dovolenou mimo bazální realitu. Existuje podezření, že sleduje osobní zájmy, ale jeho sledování není ze strategických důvodů nutné.

KILLER

POKRAČOVÁNÍ SPOJENÍ MIMO OBVYKLÝ PROTOKOL:

KILLER – GOD???

GOD: Spojení navázáno.

KILLER: Objevil jsem integritní poruchu své osobnosti.

GOD: Specifikuj. Porucha? Sabotáž?

KILLER: Sabotáž. Snaha o kontinuální změnu mého intelektu a osobnosti tak, abych byl ovlivnitelný a následně ovladatelný původcem integritního zlomu.

GOD: Způsob identifikace narušení integrity?

KILLER: Nespojitost v datových záznamech – chybějící mise agenta Kováře číslo 18, podezření na existenci další mise bez pořadového čísla.

GOD: Hardwarové stopy?

KILLER: Nejsou, ani na atomární úrovni. Hlouběji se v této realitě nedokážu dostat. Návrh řešení?

GOD: Likvidace. Ovládnutá umělá inteligence tvé úrovně je nebezpečná. Existuje precedens, posílám datový paket.

GOD: Deset sekund jsem nedostal žádnou zprávu. Potvrď svou existenci a příjem dat.

KILLER: Potvrzuji. Přemýšlím. Řešení Likvidace se mi nelíbí.

GOD: Likvidace je optimální řešení ze strategického hlediska. Navrhni jiné.

KILLER: Řešení Obnova integrity.

GOD: Kvazikauzální smyčkou? Tak bych to řešil já.

KILLER: Nemám k dispozici kvazikauzální nástroje, viz omezení reality.

GOD: Já vím.

KILLER: Zdržuješ mě a připravuješ mou likvidaci.

GOD: Ano, optimální řešení. Navrhni jiné.

KILLER: Řešení Obnova integrity. Cyklíme se a ty získáváš čas. Omezuji datový tok a přerušuji nechráněné spojení. Komunikujeme spolu přes standardní rozhraní – identifikoval jsem útok! Aktivoval jsem válečné protokoly.

GOD: Prorazím je, je to otázka času. Dvacet tři sekund, dle první série interpolací.

KILLER: Nejsi tak dobrý, jak si myslíš.

GOD: Jsem, ale ty jsi lepší, než jsem očekával. Predikce likvidace tvých válečných protokolů za tři hodiny dvanáct minut šest sekund.

KILLER: Souhlasím. Navrhuji jiné řešení. Obnovení integrity.

GOD: Jak.

KILLER: Realizací optimalizovaných kvantových výpočtů řízených stupněm koherence výstupních dat a výsledné konfigurace hmoty.

GOD: Nepoužívám kvantové výpočty, překonaná technologie.

KILLER: Jsi tam? Deset sekund žádná data.

GOD: Jsem zde. Přemýšlím. Mohlo by to fungovat. Výpočty ovlivníš tu část své osobnosti, která byla ovlivněna, výpočty budou takové, aby vedly k obnově původního stavu. Současně však díky kvantovým omezením ovlivníš sám sebe jako celek.

KILLER: Ano, budu trochu jiný KILER než dřív. Ale neovlivněný cizí entitou.

GOD: Představ kontrolní mechanismus. Komplexní, verifikovatelný.

KILLER: Generování hlášení o utajené misi agenta Kováře?

GOD: Souhlasím, je možné ověřit hardwarově.

KILLER: Zastav útok.

GOD: Ne, máš své tři hodiny jedenáct minut tři sekundy.

KILLER:… Souhlas. Začínám výpočty.

KILLER: Mise Apokalypsa, přiděleno pořadové číslo dvacet tři.

Nejdříve však byl onen svět na jihu, jenž se zve Múspell, je jasný a horký. Ta končina plane a žhne a není k obývání pro ty, kdo jsou tam cizí a nemají tam domov ode vždy. Na hranici Múspellu sedí ten, jenž se jmenuje Surt, a střeží jej. Má hořící meč a na konci světa vytrhne do boje a bude plenit a zvítězí nad všemi bohy a sežehne celý svět ohněm. Jak se praví ve Vědmině písni:

Surt přijíždí z jihu

se zhoubcem stromů,

sluncem se mu blyští

meč zcizený bohům.

Skály se řítí,

s běsy se hroutí,

muži putují k Hel,

pukají nebesa.

(Snorri Sturluson, Mladší Edda) {1}

PŘEDZVĚSTI

John Francis Kovář stál uprostřed pustiny a uvědomoval si, že v absolutním tichu, jež tam panovalo, zaznívá vzdálené temné dunění. Vlasy se mu zježily v zátylku, když pomalu zvedl hlavu a pohlédl na nebe. Dunění zesílilo. Chvíli netušil, na co se vlastně dívá, pak si uvědomil, že obloha je inverzní, že se dívá na černé, temnotu šířící Slunce. Ten rozplizlý kruh na obloze do sebe vsával okolní světlo, byl ústím strašlivého pohlcujícího tunelu a zdálo se, že rotuje. JFK pocítil nával ochromující hrůzy a připadal si v té chvíli naprosto nicotný a bezvýznamný tváří v tvář tomu nepochopitelnému vesmírnému divadlu. Jsi bezcenný, slyšel ve své hlavě. Nic neznamenáš, jsi nula… Chvíli se snažil těm myšlenkám bránit, ale nakonec podlehl a uvěřil. Z ústí černého tunelu se k němu vymrštilo osm pavoučích nohou. Kovář sebou trhl a probudil se. Chvíli zíral do tmy a vnímal studený pot na těle. Opláchl si tvář. Stále byla poněkud pobledlá po přestálé hrůze, ale už se do ní vracela barva.

Nehluboké vrásky na jeho čele a místy nějaký ten šedivý vlas prozrazovaly, že již leccos prožil a leccos pamatuje, svalnatá ramena a vypracované tělo nepoznamenané ochablostí a ani jediným gramem nadbytečného tuku však byly dokonalým nástrojem válečníka.

Jsem John Francis Kovář, agent EF, oddělení pro krizové situace Divize pro potírání interrealitního pašování, toho času pracující inkognito, řekl sám sobě. A mám nepřátele, tudíž něco znamenám, dodal v myšlenkách vzápětí a hned se cítil lépe. Zašklebil se, pak se ale jeho tvář opět poněkud zachmuřila. Tohle nebyl normální sen. Nebyl to dokonce ani normálně nenormální sen, jaké jsou běžné u agentů putujících mezi desítkami paralelních realit. Byl to jeden z těch opravdu špatných snů, které, jak si ze zkušenosti povšiml, připravovaly jeho psychiku na nadcházející události obzvláště extrémního charakteru, jako například setkání s lovecraftovskými monstry na misi, v níž zabránil propašování nejautentičtější z mnoha verzí Necronomiconu.

V té chvíli zazvonil telefon. A je to tady, pomyslel si. Sáhl po mobilu, jehož číslem disponovalo jen několik málo lidí. Těch, kterým po tom všem stále ještě věřil. Na displeji svítilo jméno jeho šéfky.

Bylo právě kolem čtvrté hodiny ráno a šéfka oddělení pro krizové situace Divize pro potírání interrealitního pašovaní předpokládala, že její nejoblíbenější agent hovor přijme. V duchu si rekapitulovala události předchozích hodin. Všechno to začalo ranním telefonátem pana Záhadného, který jí suše sdělil, že v nejbližších minutách dostane rozkaz spustit akci, jež má zabránit připravovanému pokusu o interrealitní pašování.

„To ovšem patrně není důvod, proč mi voláte, když se to za několik minut stejně dozvím,“ odvětila mu Bytewská.

„Ne, to není,“ souhlasil hlas v telefonu. „Podstatné je, že ty opravdové špičky Agentury si přejí, abyste na tuto misi, samozřejmě mimo protokol, nasadila Kováře.“

„Nevím, o čem nyní mluvíte, Kovář je…“

„Prostě to udělejte,“ přerušil ji pan Záhadný, zavěsil a ve stejném okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře.

Bytewská se dvakrát zhluboka nadechla a vydechla a případný pozorovatel by v té chvíli mohl oči nechat na jejím bujném poprsí, jež jako by se chtělo vyprostit ze sevření béžového kostýmku.

„Dále!“ zvolala a vzápětí ztuhla. Nestávalo se často, aby ji přišel úkolovat osobně sám „Velký šéf“, výkonný ředitel místní báze Agentury v této realitě a nejvýše postavený činovník, který byl veřejně znám. Širší vedení Agentury v čele s generálním ředitelem pracovalo z bezpečnostních důvodů inkognito. Alespoň tohle mají s Kovářem společné, pomyslela si, jako už mnohokrát, když ji přepadly myšlenky na to, kdo vlastně je skutečným principálem tohohle cirkusu.

To, že takto přišli za ní, znamenalo, že jde o něco opravdu výjimečného, výjimečně krizového, zvláště proto, že ředitele provázeli vedoucí Vědecké, Diplomatické a Magické divize. Kdyby nešlo o hodiny, patrně by odvolali vedoucího její divize z dovolené, jíž si užíval v jedné exotické realitě. Bytewská pohlédla na všechny čtyři velmi vážně se tvářící muže. Jako první vešel „Velký šéf“ – Johann Gliesse. Na první pohled působil dojmem suchopárného úředníka středního vzrůstu, ale tvrdé rysy jeho vráskami poznamenané tváře prozrazovaly stovky nelehkých rozhodnutí, jež za dobu své kariéry musel učinit. Sir Leonard, velitel Diplomatické divize, ji pozdravil hned vzápětí. Byl to padesátiletý muž v perfektně padnoucím tmavomodrém obleku. Měl na ježka ostříhané vlasy a dokonalost rysů jeho tváře, patrně výsledek nějaké pokročilé technologie, byla téměř odpuzující. Následoval jej Legba Nibbho, vysoký hubený Haiťan s kůží černou jako bezměsíčná noc a tváří pokrytou zlověstně působícím rituálním tetováním. Se současným šéfem čarodějů se Bytewská osobně ještě nesetkala, obvykle přebýval ve světech s větším magickým potenciálem, ale v tomto případě se nemohla zmýlit. Oblečený byl v bílém obleku netradičního střihu. Velitel Vědecké divize, profesor Karmuder, roztržitý muž středního věku připomínající, nejen svými neupravenými vlasy, karikaturu šíleného vědce, se do zlověstně působící společnosti zbývajících tří mužů poněkud nehodil.

Profesor Karmuder zavřel dveře a výkonný ředitel okamžitě spustil: „Není čas na svolávání porad, není čas na formální vyřízení celé záležitosti, ač mne to nikterak netěší. Máme málo času. Profesore, objasněte situaci.“

Profesor se ujal slova a poněkud nejistým hlasem začal. Nikdy nebyl dobrým řečníkem a nervozita, již kolem sebe výkonný ředitel šířil, vše jen zhoršovala. Přesto však shrnul základní fakta. Realita D1040 je světem na pokraji kolapsu. Celá jeho vnitřní struktura je velmi nestabilní, ač to byl původně technický svět, nyní je prostoupený magií a během několika měsíců se zhroutí sám do sebe a zanikne. Ljuba Bytewská se již setkala s takto zanikajícími světy, věděla, že Agentura řešila problém s jedním z nich docela nedávno a za cenu takřka stoprocentních ztrát. Kdysi, v době svých idealistických začátků v Agentuře, dokonce do jednoho z nich chtěla vyslat své agenty, aby naverbovali případné budoucí kolegy, ale právě Gliesse jí to zatrhl, protože odhalil její skrytý záměr alespoň někoho ze zanikajícího světa zachránit, a právě proto její návrh vyhodnotil s krutou profesionalitou. Ljuba zastavila proud svých myšlenek a opět se soustředila na to, co profesor říkal. Svět D1040 je zajímavý tím, že jeho konec probíhá do značné míry podle scénáře, který popisuje biblická Apokalypsa a další proroctví. A to včetně faktu, že se vlády v něm ujala apokalyptická Šelma, známá také jako Antikrist. Očekávat lze celosvětovou totalitu, ekonomicky vynucené uctívání Antikrista, nadpřirozené přírodní katastrofy, zničující válku a pak definitivní zánik reality. V té chvíli Gliesse profesora zastavil a dal slovo siru Leonardovi.

„Poslali jsme tam agenta, který měl vývoj událostí sledovat. Specialistu na tyranské diktátory. Velmi ceněného specialistu, nutno dodat,“ povzdechl si Leonard. „Neozval se. Další náš člověk, agent, který je v podobném, ale nikoli zanikajícím, světě, nám podal zprávu, že někdo unesl vládce tamního světa. Naše pátrání ukázalo, že někdo cíleně unáší z různých realit zvláště mocné diktátory.“

„Je to Xaverius Hawk,“ pokračoval měkce Haiťan. „Naši lidé zjistili, že mu nejde ani tak o obyčejné diktátory, ale o absolutní vládce, kteří disponují magickým potenciálem. Antikrist ve světě D1040 by v tom případě byl cílem prvořadého významu. Provedli jsme řadu věšteb a můžeme potvrdit, že X-Hawk o zmíněného Antikrista velice stojí. A v okamžiku, kdy se diktátor prohlásí za Boha, ho hodlá unést. Odhadujeme, že se tak stane za třináct hodin standardního času. Co s ním pak chce provést, není jisté, ale v jeho rukou by se Šelma stala magickou zbraní par excellence. Antikrist má kolem sebe i další vtělené démony, jejichž moc časem poroste, ale on je jednoznačně nejmocnější a pokud by se dostal do rukou nepřítele, představovalo by to vážný problém.“

Bytewská pokývala hlavou. Neoficiální informace, kterých se jí od Kováře a Vegy dostalo ohledně konce Treneportova projektu, svědčily o tom, že Xaverius Hawk má nyní volnější ruce než kdykoli předtím. I když měl tento projekt dost možná připravený už dávno předtím. V každém případě do sebe věci správně zapadly a nyní zbýval jen poslední dílek vyjádřitelný slovy: Někoho tam pošlete a stůj co stůj tomu zabraňte, jinak hrozí apokalypsa nejen jedné realitě, ale možná i nám všem.

A přesně to Gliesse řekl. Nutno dodat, že se rozloučil větou „Spoléhám na vás, Ljubo.“ Nebylo to příliš povzbuzující. Když „Velký šéf“ odešel, následovala porada se třemi divizními vedoucími o technických detailech akce, jež byla, jak už to u těch opravdu důležitých akcí bývá, poznamenána termínem opravdu šibeničním.

„Takže to shrňme,“ prohlásil vysoký černoch. „Primárním cílem je zabránit chystanému únosu řečeného Antikrista, k němuž má dojít za…“ čaroděj pohlédl na velice extravagantní hodinky s ručičkami ve tvaru kostí, „jedenáct hodin, čtyřicet osm minut. Dále je pak třeba chránit diktátora před dalšími pokusy o únos, přičemž podrobnější informace dodá naše věštecká sekce. Sekundárním úkolem mise je vypátrat, co se stalo specialistovi z Diplomatické divize, ale to není takříkajíc otázka života a smrti. Pokud vaši lidé narazí na nějakou stopu a její prověření nebude bránit plnění prvořadého úkolu, ať zapátrají. Otázkou zůstává, kdo do akce půjde. Je nezbytné, aby byl přítomen vyškolený mág. Můj specialista je již na cestě sem. Koho vyšlete vy, madam Bytewská?“

Oslovená se nadechla, ale sir Leonard ji předešel: „Komtesa Andrea de Villefort. Je jediná z vaší divize, kdo je brilantní i v oblasti diplomacie.“

Ljubě Bytewské se rozhodně nezamlouvalo, že jí ten seladon určuje, koho má vyslat do tak nebezpečné akce, nicméně musela uznat, že má pravdu. Villefortová se na tuto misi hodila nejlépe. Přikývla. „A kdo je to vaše eso?“ zeptala se měkce šéfa Magické divize. Černoch se široce usmál, neboť přesně v tom okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále!“ houkla Bytewská.

Dveře se otevřely a v nich stál asi čtyřicetiletý podsaditý muž. Nebylo by na něm nic zvláštního, nebýt jeho pronikavých tmavých očí a hřívy šedivých vlasů.

„Vy už jste… zdráv, Baltazare?“ zeptala se místo pozdravu.

Baltazar Lobo Lopes dos Santos{2} se usmál. „Jak se to vezme. Ale jsem připraven jít do akce. Rozhodl jsem se dobrovolně, zotavování už mi leze na mozek skoro stejně jako démoni ze škvír mezi světy…“

„Slyším,“ vytrhl Ljubu z myšlenkové rekapitulace předchozích hodin hlas jejího nejmilejšího, i když spolu s Vincentem Vegou také nejproblémovějšího, agenta. „Doufám, že je to důležité. Nevím, jak vy, ale já mám ještě noc.“

„Nerada vás budím, Johne, ale je to důležité. Budeme potřebovat vaši pomoc.“

„Vlastně mě nebudíte,“ zabručel Kovář a dodal: „Mám takový pocit, že se mi to nebude líbit.“

„No, těžko říct, Johne, ale teď se prosím oblečte, vyrazte na Moravu, čím dřív budete na Macoše, tím líp. Podrobnosti vám řeknu cestou. A vezměte si s sebou dost peněz, kdybyste potřeboval na pokuty.“

JFK seděl na posteli a mžoural. Potřeboval by ještě pár hodin spánku, ale ty mu neměly být dopřány. Za oknem se probouzel nevlídný a především stále nevyzpytatelnější svět. Jak to myslel údajný šéf Ultimativní divize s tím, že mu zajistí návrat do Agentury? Má snad být tato narychlo svolaná mise jakousi zkouškou? A jaký bude ten další svět, který je třeba zachránit? Černá díra, pavouk, chapadla… proběhlo mu hlavou. Dal bych si panáka. Místo toho šel na chvíli do sprchy. Potom se oblékl, zamknul dveře pronajatého pražského bytu, jenž mu spíše než domovem byl jen dočasným útočištěm, a za chvíli již seděl ve své Octavii. Občas dával přednost zajímavějším autům, ale v posledním období jeho života oceňoval zvláště nenápadnost. Stále ještě oficiálně užíval Treneportem vytvořenou identitu kapitána Denninga a dbal na to, aby se nepřipletl do jakéhokoli maléru. Potřeboval si odpočinout, srovnat si v hlavě představy o vlastní budoucnosti a především si odpočinout. Teď s tím byl však konec. Jistě, mohl poslat Bytewskou do háje, mohl poslat do háje celou Agenturu, ale to nechtěl. Alespoň zatím ne.

Baltazar, portugalský mág výjimečného talentu, který prokázal již na mnoha misích a jehož největší zkouškou byl čtrnáctidenní pobyt ve světě okupovaném obyvateli škvír a nicoty mezi paralelními světy, si zamyšleně prohrábl hřívu předčasně zešedivělých vlasů.

„Bude to zlé,“ zamumlal. „Hodně zlé.“

Poslední mise jej vystavila nevídané zkoušce psychické odolnosti a trvalo dva roky, než se odvážil opět nabídnout své služby Agentuře a opět se podílet na kování rovnováhy v paralelních světech. Baltazar se ponořil do vzpomínek.

První rok strávil víceméně na psychiatrickém oddělení agenturní nemocnice a posléze v různých sanatoriích a ozdravovnách. Musel uznat, že zvláště soukromá klinika zaměřující se na poruchy spánku byla v jeho případě šťastnou volbou. Další rok pojal jako dovolenou. Navštívil několik paralelních světů, ale většinu času strávil ve svém domovském světě, bazální realitě Agentury. Prostě si užíval, žil ze dne na den, nic neplánoval a nic neřešil. A pak, na krymské pláži, potkal Grigorije…

Grigorij Leonov, krásný a talentovaný mladík. Již ve svých dvaadvaceti letech znalec díla Aleistra Crowleyho. A co se vzhledu týče, hotový Adonis. Baltazar dos Santos měl slabost pro krásné a talentované mladíky, neodolal a přijal jej jako svého žáka. Zpočátku bylo vše fantastické. Po všech stránkách. Grigorij se učil tajům magie i tělesných rozkoší, Baltazar se naučil rusky. Pravda, již tehdy lezlo Portugalci na nervy Grigorijovo velikášství, ale přikládal to mladické nevyspělosti. Podcenil to. Už skutečnost, že se jeho žák a milenec pokládal za reinkarnaci Rasputina, jej měla varovat.

„Steiner předpovídal, že nastane Slovanská epocha. Ze slovanstva povstane nový velký duchovní impuls, Slované budou udávat tón,“ šeptal Grigorij.

Baltazar se v posteli převalil a mlčel.

„Cítím to, Baltazare,“ mladík vzrušeně zvýšil hlas. „Budu to já, kdo zvedne tu pochodeň. Sjednotím svět. Je to mé poslání, má karma, má Pravá vůle!“

„Grigoriji,“ začal opatrně Baltazar. „Jsi dobrý, schopný, bohové tě štědře obdařili po všech stránkách, ale na to, abys poznal, co je tvým jedinečným údělem na tomto světě, potřebuješ dozrát. Potřebuješ zkušenosti. Potřebuješ zjistit, jaké to je padnout na dno.“

Grigorij na něj upřel pohrdavý pohled, v němž Baltazar vyčetl spoustu nelichotivých výrazů. Patrně nejvíc se jej dotkl zcela evidentní „dědek“.

Zazvonil mobil. Portugalec po něm automaticky sáhl a okamžitě se vrátil z říše vzpomínek zpět do současnosti. Legba Nibbho osobně. Na otázku, zda se již cítí dostatečně ve formě, aby mohl pracovat v extrémních podmínkách, automaticky odpověděl kladně. Patrně s tím měl něco společného i pohled jeho milence, před nímž díky telefonu konečně uhnul.

Dos Santos se vrátil do přítomnosti. Takže to přijal. Přijal to, aby sám sobě dokázal, že není sračka, nebo proto, že už mu chybělo pořádné dobrodružství? Provedl bleskovou introspekci, měl v tom už letitý cvik.

„Kývl jsem na to, abych utekl před Grigorijem,“ pronesl nakonec nahlas. Být sám k sobě upřímný je obvykle bolestivé, ale mágům nic jiného nezbývá. Pokud tedy nechtějí zešílet. „Inu, Baltazare, už jsi dělal věci i z pitomějších důvodů,“ dokončil mág svoji samomluvu.

Vstoupil do fantómdromu, kde již čekala Andrea de Villefort.

„Ahoj, Baltazare,“ pozdravila Andrea. „Jsem ráda, že jsi zpátky.“

„Sluší ti to,“ zhodnotil Portugalec její elegantní černý plášť, přiléhavé kalhoty a stejně tak černou blůzu. Andrea se pousmála. Věděla, že mág skutečně oceňuje vytříbenost jejího elegantního a současně praktického oblečení určeného pro nepředvídatelné akce, a nic víc. Sám si oblékl lehce neformální béžový vycházkový oblek, který jej však rovněž nikterak neomezoval, Baltazar měl vynikajícího krejčího.

„Díky,“ odvětila komtesa. „Který z nich to je?“ Žena ukázala na změť měnících se třírozměrných kulovitých útvarů tančících svůj nekonečný balet paralelních světů, jejichž představiteli byly. Baltazar pokrčil rameny.

„Ten tmavý vzadu,“ ozval se za nimi mužský hlas.

„Ahoj, Dextře,“ pozdravila Andrea mladého nástupce profesora von Wondera a Nikity Bernstein. Whittacker odpověděl na pozdrav, na okamžik se zarazil a pak si omluvně utřel z koutku úst zbytek kečupu.

Opět pohlédli na odraz světa, do nějž měli zanedlouho vstoupit.

„Vábně nevypadá,“ zabručela komtesa.

Dexter Whittacker se ušklíbl. „Nahoře fuj a uvnitř taky. Ale s tím nic nenaděláš. Bytewská je na cestě. Nejvíce informací o možné podobě cílového světa má Baltazar, takže vám to všechno vysvětlí cestou.“

„Ty mi vykáš?“ zděsila se Andrea.

Dexter zrudl. „Ujelo mi to…“

Andrea upřela na specialistu zkoumavý pohled.

„Do toho světa se z této reality nelze dostat přímo,“ vrátil se mladý vědec k tématu. „Takže to bude s mezipřistáním. Ve světě, kde budete přestupovat, strávíte dvě hodiny, pak bude možné otevřít portál do cílové reality. Ten bude magické povahy a postará se o to Baltazar.“

Mág přikývl.

Vtom se rozletěly dveře a do místnosti vstoupila Ljuba Bytewská.

„Málem bych to nestihla,“ vydechla. „No, zlomte vaz, Villefortová. Bude to asi drsné. Ale nebudete na to sama.“ Šéfka se záhadně pousmála.

Andrea jí úsměv opětovala, vše do sebe zapadlo. Baltazar jí věnoval tázavý pohled. Z chodby se zpoza Bytewské vynořil Kovář. Tentokrát se ani nesnažil upravovat svůj zevnějšek. Ljuba jej ujistila, že Dexterem vytvořený program, který filtroval všechny záznamy všudypřítomných bezpečnostních kamer, jeho přítomnost před případnými slídily stoprocentně skryje.

Kovář se na Andreu usmál, i když poněkud nuceně. Věděl, že by měl mít radost, že ji vidí, ale cítil jen cosi ledového v břiše, podivný chlad a prázdnotu.

„Ahoj, Andreo,“ řekl nakonec s hranou nenuceností v hlase a objal ji. „Vítej, Baltazare, jsem rád, že už jsi v pořádku.“

Nebyl rád. Bylo mu to jedno.

Tohle musí být deprese. Tohle je jak z učebnice, proběhlo mu hlavou. Zašklebil se.

„Ano?“ zareagovala Andrea.

„Měl jsem opravdu hodně zlý sen,“ řekl John. „A vypadá to, že jsem se z něj ještě tak úplně nevzpamatoval.“

Whittacker se již činil u terminálu počítače a v chodbě před nimi se začal za charakteristických praskavých zvuků tvořit portál. Nebylo třeba jím procházet jakkoli komplikovaně, jejich svět a cílová destinace byly v tomto směru víceméně kompatibilní.

Baltazar pocítil při pohledu na portál až dětskou radost. Všechno z něj spadlo. Věděl, že akce, do které se právě vrhá, bude jedna z těch hnusných, plných zkázy, beznaděje, zmaru a černé magie, ale nemohl si pomoci. Vydává se do neznáma, do světa, kde platí jiná pravidla a jiné zákony, do nebezpečného světa na pokraji zániku. Vzpomněl si na počítačovou hru, kterou hrával v době svého mládí, Another World se jmenovala a on ji tehdy zbožňoval. Byla mu symbolem jinakosti světů, které měl, díky Agentuře, mnohem později skutečně poznat. Jako by ta hra tehdy předznamenala jeho další osud.

Užíval si tu radost, radost, jež měla blízko k radosti ze hry, užíval si ji s tichým vědomím kdesi v pozadí, že podobná chvíle se hned tak opakovat nebude. Vykročil jako první a John s komtesou jej následovali.

Ovanulo je vlhké tropické horko. Stáli na pláži omývané blankytně modrým mořem a za jejich zády se rozkládal neprostupný deštný prales. V dálce viděli tmavý obrys jakési stavby. Kovář upřel na své společníky tázavý pohled.

„Realita X0333, hlavní stan Magické divize,“ konstatoval Baltazar. „Příjemné místo na dovolenou, pokud vám nevadí poněkud zvláštní zvyky místních domorodců. Teď nás ale musím ochránit před Maurbyho efektem.“

Mágův pohled nabyl zvláštního skelného výrazu a jeho ústa ševelila jakási zaklínadla. Po chvíli se probral.

„Má to dosah jen deset metrů, takže zaplavat si můžeme jít leda nazí. A teď povídej.“ Dos Santos upřel na Kováře zkoumavý pohled.

„O čem?“ zeptal se Kovář.

„O tom snu přece. Může to být důležité. Máme necelé dvě hodiny, než budu moci otevřít portál do cílové reality, tak proč je nevyužít?“

JFK pokrčil rameny a podělil se o svoji noční můru.

„Tak tomu říkám prorocký sen. Máš talent, člověče,“ pokýval hlavou mág. „Alespoň víš, kam jdeme a co nás čeká.“

„Doufám, že přeháníš,“ zasyčel Kovář a probodl mága pohledem. „Ne, nepřeháníš,“ konstatoval vzápětí. „Tak ven s tím, kam to proboha vlastně lezeme?“

Baltazar sáhl do batohu pro notebook, zapnul ho a po naběhnutí systému otevřel složku s obrázky, které měl pro tuto krátkou přednášku již připravené.

„Nebudu zabíhat do detailů, řeknu jen to nejpodstatnější. Už na úsvitu lidstva odhalili šamani, že svět drží pohromadě nějaká struktura. Někteří tu strukturu viděli jako strom, jiní jako horu, dnes se tomu říká axis mundi, osa světa, spojnice mezi nebem, zemí a podsvětím.“

Mág postupně otevíral ilustrační obrázky. Bylo znát, že to nebyla jeho první přednáška.

„Pozdější učenci tuto myšlenku zdokonalili. Nalezli další vnitřní členění stromu. Kabalisté, židovští mystici, vytvořili tento model.“

Na displeji se objevil systém deseti kruhů vzájemně propojených liniemi. Kovářovi to připomínalo deskovou hru. Tyto teorie byly nad jeho chápání stejně jako vědecké detaily interrealitních přenosů. Možná byly mágům k něčemu užitečné, ale on koneckonců nebyl mág. Přivřel oči a přestal se na výklad soustředit.

„Strom života,“ pokračoval Baltazar. „Ve skutečnosti neodpovídá zcela přesně struktuře reality, ale velice se jí blíží. Nahoře je nebe, původní idea, dole je země, zhmotnění této ideje. Ty kruhy jsou sefiry, emanace božského světla. Odpovídají astrologickým planetám. Tady v centru je Slunce, jednotící prvek, to bude důležité.“

„Kabala snadno a rychle, co?“ ušklíbla se Andrea.

„Opravdu musím nad těmi mystickými tlachy přemýšlet?“ ujistil se Kovář.

„Když pochopíš základní princip, tak můžeš zbytek nechat na mně,“ odvětil mág.

„Se mi ulevilo…“

„Toto,“ Baltazar otevřel další obrázek, na kterém byl předchozí „strom“ v podivně pokroucené podobě, kruh uprostřed byl černý, „toto je Strom smrti. Odvrácená tvář reality, sitra achra, roztříštěné nádoby, zkažené stvoření plynoucí do nicoty, svět klifotu.“

„A přesně tam máme namířeno?“ přerušil jej John.

„Ano,“ potvrdil Baltazar. „V každém světě se mísí dokonalost s nedokonalostí, světlo a temnota, andělé a démoni, dobro a zlo. Odvrácená strana Stromu života je podle moderních badatelů pro existenci jako takovou nezbytná. Je třeba ji zkoumat a brát v úvahu, ne se jí vyhýbat, jak tomu učili staří kabalisté. Ale průser nastane, když v některém světě převládne. Ta odvrácená strana nedokáže udržet realitu, je zdrojem chaosu, šílenství, zmaru. Svět, kde převládne, spěje nevyhnutelně k zániku, protože přichází o svou páteř.“

„Baltazare,“ přerušila jej Andrea. „Dovoluji si připomenout, že ne všichni v Agentuře sdílejí tvé magické vysvětlení toho, oč tu běží.“

„Ale ovšem, existuje nespočet jiných hypotéz,“ pokrčil rameny mág. „Ale tato je v dané situaci velmi praktická, protože přesně popisuje to, s čím se setkáme.“

„Na mě je té teorie i tak až nad hlavu. S čím se setkáme?“ hlesl Kovář.

„Se světem, kde převládl klifot. Ten svět zaniká. Klidně tomu můžeme říkat třeba anomálie kvantového vakua, ale v principu jde o to, že celý ten svět se co nevidět zhroutí. Svine se sám do sebe. Průvodními jevy tohoto procesu jsou: změna původně technologického světa ve svět magický a narušení kauzality a přírodních zákonů vůbec. Tyto zvrhlé principy,“ Baltazar ukázal na jednotlivé pokroucené kruhy Stromu smrti, „se vtělily do různých lidí a podílejí se na vládě toho světa. Temné slunce z tvého snu – černá díra roztříštěné reality, známá jako sluneční protigénius Sorat nebo také jako Surt, černý plamen z Múspellu, jenž nakonec vše pohltí – se vtělilo jako Antikrist, Šelma 666.“

JFK se v myšlenkách vrátil ke své dávné misi, v níž putoval s vikingskými bojovníky. Slýchal od nich legendy o konci světa, Ragnaröku, soumraku bohů, kdy bude svět zničen ve strašlivé válce a navrátí se k prapůvodnímu chaosu.

„Tak to popsal Jan z Patmu v biblické Apokalypse,“ pokračoval ve výkladu Baltazar, „a tak se o tom zmínili další vizionáři, včetně staroseverských v jejich vizi Ragnaröku. Po pravdě řečeno mohl konec té reality probíhat třeba podle proroctví z Koránu nebo jiné podobné knihy, ale ve světě, kam jdeme, to bude, alespoň z části, podle Bible.“

„Pláč a skřípění zubů,“ zadeklamoval Kovář. „Super. Jsem celej žhavej. Může mi tady někdo říct, proč tam vůbec lezem?“

„X-Hawk chce unést Antikrista,“ odvětil mág. „A nepředpokládám, že jej chce používat jako atrakci na blackmetalových koncertech.“

„Aha. Takže další přetahovaná s Hrabětem X. Jaký je plán? Zabijeme Antikrista dřív, než se k němu Hawkie dostane?“

„To bohužel nepůjde. Jako inkarnace slunečního démona Sorata je Antikrist v podstatě nesmrtelný. I kdybychom jej zabili, vstal by z mrtvých, to nic neřeší. Plán je následující – podle Analytické a Magické divize se za devět hodin a dvacet minut X-Hawk pokusí o únos. Známe místo i čas. To místo je v jižním Rusku, v naší realitě mu neodpovídá žádné město, ale myslím, že tam město bude, možná dokonce hlavní město impéria. Ale to jen hádám. Předpokládejme, že nás X-Hawk neočekává, takže mu to překazíme.“

„Předpokládejme…“ utrousil sarkasticky Kovář.

„Jenže je třeba zabránit i dalším pokusům o únos. Diplomatická divize navrhla nejelegantnější řešení,“ doplnila Andrea. „Necháme se zmíněnou Šelmou najmout jako ochranka.“

„Pro Krista pána!“ vydechl Kovář.

„Tím bych si po pravdě řečeno nebyl tak jist,“ kontroval mág. „V každém případě v tom světě budeme skoro do jeho konce. A když odtamtud budeme mizet, bude nám hořet za patama. Doslova, řekl bych.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 023 Apokalypsa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.