Mass Effect v nakladatelství

FANTOM Print

Zjevení

Vzestup

Odveta

Klam

FANTOM Print

2012

Mass Effect: Klam je fiktivní dílo. Jména, místa a události

jsou buď produktem autorovy představivosti, nebo se

používají k fiktivním účelům.

MASS EFFECT © 2011 EA International (Studio

& Publishing) Ltd. Mass Effect, Mass Effect logo,

BioWare and BioWare logo jsou registrované

ochranné známky EA International (Studio & Publishing)

Ltd. Všechna práva vyhrazena.

This translation published by arrangement with Del Rey

Books, an imprint of The Random House Publishing

Group, a division of Random House, Inc.

Copyright © 2011 EA International (Studio & Publishing) Ltd.

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-157-0

ISBN 978-80-7398-521-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-522-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé nejdražší Marjorie

PODĚKOVÁNÍ

V prvé řadě vzdávám poctu Drewu Karpyshynovi za jeho skvělé knihy, které této předcházely a umožnily vznik románu Mass Effect: Klam. Plus další díky Casey Hudsonovi, Macu Waltersovi a Tricii Pasternakové za jejich rady a vedení.

PROLOG

PLANETA KHAR’SHAN

Vystopování ukradeného předmětu na domovském světě batariánů v prastarém městě Thondu mu zabralo několik týdnu. Byla spousta věcí, které Kai Leng na tomhle místě nesnášel, včetně přecpaných ulic, asymetrické architektury a jídla. Ze všeho nejvíc ale nesnášel samotné batariány. Nešlo o to, že spousta z nich byli piráti a otrokáři, ale protože byli mimozemšťané a tím pádem i hrozba pro lidstvo. To z něj činilo extremistu, o rasismu ani nemluvě, ale Lengovi to vyhovovalo.

Aukční síň se nacházela na jedné z kroutících se thondských ulic. K předním dveřím vedlo vysoké schodiště. Kvůli zranění, které Leng utržil na nedávné a zvláště nebezpečné misi, se musel opírat o hůl a vycházet schody po jednom. Když prošel dvojitými dveřmi, vstoupil do prostorné haly, kde na něj čekalo stanoviště bezpečnosti a dva batariáni. Oba mimozemšťané měli čtyři oči, všech osm jich teď s neskrývaným podezřením zíralo na příchozího člověka.

Leng napravo stojícímu batariánovi podal pozvánku, ten ji projel skenerem. Elektronický dokument byl pravý, za značnou cenu si ho pořídil u místního obchodníka. Batarián uznale přikývl. „Můžete vstoupit – ale vaše pistole zůstane tady. A necháte tu i hůl.“

„Žádný problém,“ odvětil Leng a vydal oba předměty druhému strážnému. „Dobře se mi o ně postarejte.“

„Můžete si je vyzvednout cestou ven,“ zavrčel druhý strážný, když je odkládal na stůl plný zbraní, které vybrali od ostatních hostů.

Poté Lengovi nařídili, ať na tác vyprázdní kapsy. Výsledkem byly tři mince, krabička léků a propiska. První strážce si sbírku předmětů prohlédl, zabručel a ukázal na kovový rám. „Projděte detektorem kovu.“

Když se nerozzářila žádná světla a nespustil bzučák, Leng si mohl vzít věci a pokračovat do další místnosti. Ta až tak velká nebyla, což stejně nebylo zapotřebí, protože jen pár lidí disponovalo dostatečným bohatstvím, aby si mohli dovolit předměty, na které se aukční síň specializovala. Protože tu zatím nebylo nic, na co by se dražitelé mohli dívat, všechny oči se upřely na Lenga. Ten zamířil do první řady a posadil se vedle postaršího turiana.

Bylo by lepší, kdyby předmět nalezl dřív, než ho nabídnou k prodeji, ale protože v tomto ohledu selhal, musel ho získat těžší cestou.

Čas se neskutečně vlekl. Dorazili další dva hosté, usadili se a čekali, až dražba začne. Konečně se objevil draze oblečený volus, který zaujal na pódiu své místo. „Dobré odpoledne, drahé bytosti. Jmenuji se Dos Tasser – a budu dnes vaším aukcionářem.

Všem vám byl poskytnut přístup ke katalogu, jste tedy seznámeni s předměty, které dnes budeme nabízet. Příhozy se budou pohybovat v řádech tisíců až milionů kreditů. Jsou nějaké otázky? Ne? Pak tedy začněme s aukcí.

První položkou našeho katalogu je Proteanské vejce, které se po aktivaci otevírá a odhaluje holografickou hvězdnou mapu. Protože tato mapa neodpovídá žádné části známého vesmíru, experti usuzují, že zaznamenaný systém se nachází mimo naši galaxii a musel mít pro Proteany velký význam.

Je-li tomu tak a zjistí-li kupec, kde se tyto planety nacházejí, možná se mu podaří získat technologické bohatství, v porovnání s nímž bude suma zaplacená za vejce zcela zanedbatelná. Vyvolávací cena je deset milionů kreditů. Slyšel jsem jedenáct?“

Někdo přihodil na jedenáct, následovalo mnoho dalších nabídek a poslední z nich, dvaapadesát milionů, zajistila zdobné vejce překrásně oblečené asarijce, která si tvář pečlivě zakrývala závojem. Chtěla snad najít hvězdný systém, který vejce projektovalo? Nebo ho postaví na polici, aby sloužilo jako námět k hovoru? Leng netušil a bylo mu to jedno.

Další položkou byla lahvička se slzami, které měl uronit turianský světec. Nebo to přinejmenším Tasser tvrdil, přestože neměl žádný důkaz a tekutina v nádobce mohla být klidně vodou z vodovodu. To však turianovi sedícímu vedle Lenga nezabránilo v tom, aby dal za relikvii padesát tisíc. Soudě podle jeho výrazu to udělal rád.

Poté začal Tasser přijímat nabídky na předmět, o který Lengovi šlo. „Tady je,“ začal volus a zvedl cosi, co vypadalo jako krystalický drahokam, aby si to publikum mohlo prohlédnout. Odráželo to světlo a vrhalo odlesky na zdi.

„Tady, uzavřený v ochranné matrici, je vzorec na biologickou zbraň zaměřenou na specifickou DNA. Prodejce, který si přál zůstat v anonymitě, tvrdí, že nákaza se po vypuštění do lidské populace zaměří na osobu známou jako Záhadný. Na muže, který údajně založil Cerberus.

Pravdivost tohoto tvrzení jsme si pochopitelně ověřit nemohli a stejně tak nejsme zodpovědní za následky, které by vypuštění této nákazy mělo.

Dámy a pánové, začínáme na pěti milionech. Slyšel jsem šest?“

Leng nejenže o Cerberu slyšel, on pro něj déle než deset let pracoval. A díky tomu chápal, jakou hrozbu zbraň představuje. Nejen Záhadný, ale i desetitisíce lidí, co jsou s ním vzdáleně příbuzní, by mohli být zbraní zasaženi.

A právě proto Leng hodil mince. Dopadly na podlahu kolem Tassera, vydaly sérii hlasitých prásknutí a uvolnily hustý kouř. V tu chvíli už byl Leng na nohou. Pár rychlých kroků ho dostalo na pódium, kde se právě volus obracel k mincím. Leng ho chytil za zápěstí, sebral matrici a pustil ho. Dobře mířené kopnutí poslalo aukcionáře k zemi.

Jenže Leng nebyl jedinou osobou v místnosti, která předmět chtěla a byla se kvůli němu ochotná dopustit násilí. Muž, který Lenga napadl, byl stejně jako on neozbrojený, ale silný, což jasně prokázal, když Lengovi obtočil ruku kolem hrdla.

Leng oběma rukama chytil útočníkovu paži a stáhl ji dolů, zároveň s tím přitiskl bradu na hruď. Získal tak cenný nádech, než pokrčil obě kolena a přesunul těžiště. Pak zatáhl, narovnal se a přehodil muže před rameno. Paži nepustil a útočník kvůli tomu dopadl na záda. Leng mu dupl do obličeje, cosi povolilo a on věděl, že tenhle boj právě skončil.

Pak se Leng otočil ke zbytku místnosti zády a stiskl tlačítko na propisce. Jeho pistole, nebo spíš to, co jako pistole vypadalo, s hlasitým BOOM vybuchla, šrapnely létaly všemi směry. Jakmile vstoupil do haly, oba batariáni leželi na zemi a jeden byl nepochybně mrtvý.

„Se vstáváním se neobtěžujte,“ ušklíbl se Leng, když se ohnul a zvedl svou hůl. „Východ najdu sám.“

Pak se Leng, který právě dokončil misi, odbelhal pryč. Pravou nohu měl v jednom ohni, ale matrice byla v bezpečí, což Záhadného potěší, a on bude moci opustit Khar’shan.

Život byl skvělý.

1.

CITADELA

„Já tam jít nechci,“ postavil si hlavu Nick. „Proč nemůžu zůstat tady?“

David Anderson vlastní děti neměl a být to na něm, bývalý důstojník u flotily by mladíkovi nařídil, ať okamžitě vypadne z pokoje, což by pravděpodobně mělo velmi nepříjemné následky. Naštěstí žena, kterou miloval, věděla, jak podobné situace řešit. Kahlee na čtyřicátnici vypadala velmi dobře, vlastně vypadala spíš na třicet. Když se usmála, kolem očí se jí udělaly drobné vrásky. „Nemůžeš tu zůstat, protože David a já možná budeme potřebovat, abys Radě pověděl, co se stalo ten den, kdy Grayson napadl Grissomovu akademii. Musíme se postarat, aby se to už nikdy neopakovalo.“

Nick měl tmavé vlasy po ramena a na chlapce svého věku relativně malou postavu. Během útoku ho střelili do břicha a následně poslali na Citadelu, kde měli k dispozici pokročilejší léčebnou techniku. Graysona proto znal z první ruky.

„A můžu jít do Kostky, až to skončí?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Jistě,“ odvětila Kahlee. „Ale jen na hodinu. No tak, už musíme jít.“

Krize zažehnána a Anderson byl vděčný, že opouští byt a může za sebou zamknout dveře. Sjeli výtahem do přízemí a vyšli do hektického ruchu nižších palub. Nad hlavou se jim táhla jednokolejka, chodníky byly plné příslušníků všech možných ras a ulice přecpané pozemními vozidly. To vše bylo pro obrovskou vesmírnou stanici ve tvaru hvězdy, která sloužila jako kulturní, finanční a politický uzel galaxie, naprosto normální.

Anderson býval admirál a reprezentoval Alianci v Radě, proto na palubě Citadely strávil mnoho času. Vše se tu organizovalo kolem centrálního kruhu. Ten měl obvod deset kilometrů, vybíhaly z něj čtyřicetikilometrové „prsty“ Citadely a ukazovaly ke hvězdám. Celková populace stanice měla činit přibližně třináct milionů obyvatel, ale na vytvoření této komplexní stavby se nikdo z nich nepodílel.

Stanici před 2700 lety objevily asarijky, když zkoumaly rozsáhlou síť hmotových vysílačů, které ve vesmíru rozmístila rasa cestovatelů známých jako Proteané. Po usazení na Citadele se asarijky naučily vytvářet pole masového efektu a využily je k průzkumu galaxie.

Salariáni stanici nalezli o několik desítek let později – obě rasy se následně dohodly na vytvoření Rady Citadely, která bude řešit vzájemné spory. Jak se ke hvězdám vydávaly další a další druhy, neměly moc na výběr a musely se podřídit pravidlům technologicky vyspělejších národů. Lidé byli relativní nováčci a křeslo v Radě Citadely získali teprve nedávno.

Mnoho let se předpokládalo, že za vytvoření Citadely jsou zodpovědní Proteané. Nedávno se však zjistilo, že skutečnými architekty je záhadná rasa vnímajících vesmírných lodí známých jako Smrťáci, kteří stanici vytvořili jako past a zapříčinili vyhlazení veškerého inteligentního života. K tomu mělo dojít přibližně před 50 000 lety. Přestože byli Smrťáci uvězněni v mezigalaktickém prostoru, existovaly důkazy, že z něj mohou dosáhnout na své služebníky a ovládat je na vzdálenost mnoha světelných let. Proto Anderson věřil, že jsou stále hrozbou. Hrozbou, se kterou se Rada musela bezodkladně vypořádat.

Problém byl, že každodenní mezidruhová rivalita často zastiňovala komplexnější obraz. To byl jen jeden z důvodů, proč bylo pro Andersona a Kahlee tak obtížné donutit Radu, aby překonala historické křivdy a soustředila se na větší hrozbu, již představovali Smrťáci. Anderson a Kahlee si byli jistí, že Smrťáci měli nad Graysonem přinejmenším částečnou kontrolu, když pronikl do Grissomovy akademie, ale některé členy Rady se jim stále nedařilo přesvědčit. Vše záviselo na prezentaci, kterou se jim chystali předvést. Pokud budou mít štěstí a uspějí, Rada by s nimi mohla souhlasit a sjednotit síly proti nebezpečí, které je ohrožovalo všechny. V opačném případě udělají Smrťáci to, co provedli už dřív – vyhladí v galaxii veškerý inteligentní život.

Když je Anderson odvedl na palubu veřejného raketoplánu, připomněl si, že Smrťáci vytvořili Citadelu jako návnadu v hi-tech pasti. Ta sklapla tak účinně, že i nyní, o dva roky později, se škody po útoku inteligentních strojů stále opravovaly.

Vznášedlo se probralo k životu, když se Anderson posadil za řízení. Antigravitační kluzák byl poháněný polem masového efektu a vynese je ze spodních palub do sousedního Prezidia, kde se nacházel úřad Rady. Kahlee si sedla vedle něj a Nick zůstal vzadu, hrál si se svým uninástrojem. Zařízení sestávalo z oranžového hologramu, který překrýval mladíkovu pravou paži. Dal se využít k hackování počítačů, opravování elektronických zařízení a hraní her. A přesně to Nick dělal, zatímco Anderson prováděl kluzák labyrintem ulic pod elegantními lávkami pro pěší do proudu vznášedel, která se tu hnala jako řeka mezi dvěma vysokými útesy.

O deset minut později raketoplán přiletěl k plošině rychlé přepravy, kde vystoupili. Tam se mezi nimi protlačil malý korpulentní volus, jenž chtěl kluzák získat pro sebe. Byl oblečený v ochranném obleku a tvář mu zakrývala dýchací maska. „Uhněte, Pozemšťané. Nemám na vás celý den.“

Na nerudný přístup, s jakým mezi sebou obyvatelé Citadely jednali, byli zvyklí, proto je cizincův arogantní tón nepřekvapil. Voluse doprovázeli dva ještěrům podobní turiané – mnoho z nich stále cítilo k lidem nepřátelství, které mělo původ ve válce Prvního kontaktu. A to byl jen jeden z problémů, jež různým rasám bránily ve vzájemné důvěře.

Když Anderson, Kahlee a Nick přecházeli k soustavě výtahů, minuli dvojici asarijek. Jejich druh byl asexuální, ale Andersonovým očím připadaly jako lidské ženy, přestože měla jejich kůže modravý odstín. Místo vlasů jim hlavu vzadu zakrývaly zvlněné kožnaté záhyby a měly pěkně tvarované postavy. „Už si můžeš zastrčit oči zpátky do hlavy,“ okomentovala to Kahlee, když nastoupili do výtahu. „Nedivím se, že si asarijky vystačí bez chlapů. Možná bych si z nich měla vzít příklad.“

Anderson se zazubil. „Jen se dívám, nic víc. Jsem spíš na blondýnky.“

Kahlee udělala otrávený obličej, výtah se rozjel nahoru a před nimi stojící salarián upustil kufřík. Měl ho v podpaží, ale najednou mu vyklouzl a spadl na podlahu. Jako všichni salariáni byl hubený a hlavu mu korunovaly dva rohům podobné výrůstky. Když se sklonil, aby kufřík zvedl, zavazadlo mu uskočilo před rukama.

„Nicku!“ řekla podrážděně Kahlee. „Nech toho… podej mu ten kufřík a omluv se.“

Chvíli to vypadalo, že mladík něco namítne, pak ale spatřil výraz Kahleeniny tváře a zjevně si to rozmyslel. Zvedl kufřík z podlahy, podal ho vlastníkovi a zamumlal: „Omlouvám se.“

Salarián už měl s biotickými žerty zkušenosti a nijak ho to nepobavilo. „Máš talent,“ odsekl. „Měl bys ho používat moudře.“

Nick patřil ke zvláštnímu typu lidí, kteří dokázali manipulovat silou podobnou gravitaci, která se nacházela všude v jinak prázdném vesmírném prostoru. Mladík své biotické dovednosti neustále zdokonaloval a jemná kombinace energií, již vyžadovalo vyražení kufříku a jeho poskočení na podlaze, byla docela působivá. A také obtěžující. Anderson se kvůli tomu zamračil. Naštěstí pro Nicka byla Kahlee mnohem shovívavější. Možná až příliš.

Dveře výtahu se hladce otevřely a pasažéři se vyřinuli do chodby, která ústila do Prezidia. Otevřený prostor ostře kontrastoval s přeplněnými spodními palubami. Na modré obloze plula umělá oblaka, seshora proudilo sluneční světlo, a když Anderson odváděl oba společníky k točitému schodišti, cítil na krku lehký dotek větru. Celá oblast připomínala park a hostila jezero, shluky stromů a lán pečlivě udržované trávy. Neustále sem přicházeli nebo odsud odcházely zástupci všech různých ras. Někteří vypadali, že spěchají, zatímco jiní se procházeli nebo posedávali na lavičkách.

Andersonův krok byl ale spíš cílevědomý, když je vedl k Věži Citadely v samém středu obrovské vesmírné stanice. Bylo těžké budovu ocenit, když jste stáli přímo u ní, ale Anderson věděl, že je vidět na mnoho kilometrů daleko, což z ní činilo nejvýraznější orientační bod na Citadele.

Domov Rady se nacházel na vrcholu věže, a protože nebylo radno chodit tam pozdě, Anderson přidal do kroku. Program Rady se obvykle zveřejňoval až před začátkem jednotlivých slyšení, Anderson proto nemohl nijak zjistit, jestli jejich prezentace bude první, poslední nebo někde uprostřed.

Než mohla trojice vstoupit do věže, musela projít kontrolou u stanic Ochranné agentury Citadely (C-Sec), která se nacházela u hlavního vchodu. Velel jí turian. Lesklé oči na Andersona hleděly z kostěných očních důlků, které obtáčely kruhy šarlatového tetování. Plochý, úzký rozštěpený nos obklopovaly tvrdé obličejové pláty. Důstojníkova ústa vytvářela obrácené V a nebyla stvořena pro úsměv. „Ano, pane, co pro vás mohu udělat?“

„Jmenuji se Anderson. Admirál David Anderson. Tohle je Kahlee Sandersová a Nick Donahue. Byli jsme dnes pozváni, abychom předstoupili před Radu.“

„Chviličku strpení,“ řekl turian a prošel na monitoru před sebou seznam jmen. „Ano, jste tady. A teď kdybyste byl tak laskavý a podíval se do skeneru, abychom mohli ověřit vaši identitu.“

Zařízení bylo zabudované do stěny. Když se do něj Anderson podíval, věděl, že mu oskenuje sítnici. Data pak pošle do centrálního počítače Citadely, kde budou zkontrolována a potvrzena. To vše za pár vteřin. Turian přikývl. „Můžete pokračovat do výtahu, admirále. Vítejte ve Věži Citadely. Slečno Sandersová? Prosím, podívejte se do skeneru.“

Jakmile byli všichni tři prověřeni, směli nastoupit do průhledného výtahu, který je odveze po vnější stěně věže za Radou. V kabině byli sami, a když plošina vystřelila nahoru, nabídl se jim pohled na Prezidium. Byl to tak úžasný výhled, že i jinak mlčenlivému Nickovi uteklo tiché: „Páni!“

Výhled samozřejmě nebyla žádná náhoda. Měl na návštěvníky zapůsobit, a dařilo se mu to. V dálce mohl Anderson vidět všechna doširoka otevřená ramena stanice. Pokrývala je poblikávající, kvůli velké vzdálenosti rozmazaná světla.

Výtah zpomalil a zastavil. Dveře se otevřely a Anderson, následovaný Kahlee a Nickem, vstoupil do haly. Na vzdálenějším konci spatřil široké schodiště. Trojice cestou k němu minula osm čestných stráží, na každé straně mramorem vykládané chodby stály čtyři. Byli tu dva turiané, dva salariáni, dvě asarijky a dva lidé. Ti poslední přibyli, když lidem přidělili místo v Radě.

U paty schodiště na ně čekala asarijka v překrásné róbě, která spadala až na podlahu. „Dobré ráno. Jmenuji se Jai M’Laniová. Schůzky začnou co nevidět. Vy jste na řadě jako čtvrtí. Prosím, běžte po schodišti nahoru a zabočte na chodník vpravo. Dovede vás do čekárny, odkud budete moci sledovat jednání. Budete tam mít k dispozici občerstvení. Přijdu pro vás přibližně deset minut před prezentací.“

Anderson M’Laniové poděkoval a spolu s Kahlee vyšel po schodech a zatočil vpravo. Čekárna byla luxusní lóže vybavené dvěma tucty sedadel, která všechna směřovala k velké obrazovce. Asi polovina jich byla obsazená. Když lidé vešli, ostatní žadatelé se k nim obrátili. Skupinka zahrnovala turiany, salariány a lidskou ženu. Jakmile ukojili zvědavost, otočili se zpátky k obrazovce.

Anderson našel tři křesla vedle sebe a všichni se posadili. Nick něco kutil se zářícím uninástrojem na pravé ruce, zatímco Kahlee se naklonila k Andersonovi a zašeptala mu do ucha. „Odsunuli nás do poloviny pořadníku. To není dobré znamení.“

Anderson věděl, co tím myslí. Rada měla tendenci umisťovat záležitosti, které považovala za nejdůležitější, na první místa. Jejich priorita číslo jedna se rychle ukázala, když se velká obrazovka probrala k životu a zabrala Sál Rady. Díky záběru ze zadní části velkého amfiteátru bylo vidět, že všechna místa pro diváky jsou obsazená, což naznačovalo, že se bude projednávat něco, co zajímá značné množství lidí.

Nalevo od sedadel Rady stála vyvýšená platforma, Pódium žadatelů tak měla přímo před sebou. Stál na něm kvarian a chystal se promluvit. Kvariani byli nomádská rasa, většinou nedosahovali výšky průměrného člověka. Žadatel byl podle zvyku svých lidí ustrojený do pestrobarevné směsice látek, které pohromadě držely různé řemínky a kovové spony. Tvář zakrývalo zrcadlové hledí a dýchací přístroj. Povaha kvarianovy žádosti se ukázala hned, jak dostal povolení promluvit.

„Jmenuji se Fothar Vas Maynar. Předstupuji před vás jako řádně pověřený zástupce kvarianské flotily.“

„Spíš řádně pověřený šmejd,“ zavrčel turian, co seděl v čekárně.

Anderson věděl, co tím myslí. Byli to právě kvariané, kdo před třemi sty lety vytvořili umělé inteligentní bytosti známé jako gethové. Po těžkých bojích při neúspěšném potlačení gethského povstání byli kvariané donuceni uchýlit se do sdružení vesmírných lodí nazývaného Migrační flotila. Právě kvůli tomu na nomády ostatní rasy pohlížely s despektem.

Publikum v Sále Rady spustilo chór bučení, za což si od dohlížejícího lidského důstojníka vysloužilo ostré napomenutí. „Zachovávejte pořádek! Bude-li to nutné, vojáci místnost vyklidí!“ zahřměl z reproduktorů jeho hlas.

Když hluk utichl, promluvila asarijská radní. Během svého dlouhého života již dosáhla stádia matriarchy a byla známá rozumnou povahou. Její modrá pleť zářila, jako by ji něco osvětlovalo zevnitř. „Prosím, přijměte omluvu, zástupce Fothare. Můžete pokračovat.“

Kvarian jí věnoval lehkou úklonu. „Děkuji. Záležitost, kterou bych vám rád předložil, je prostá. Přestože je pravda, že můj národ neúmyslně vypustil do galaxie hrozbu gethů, je také pravda, že jsme za tuto chybu zaplatili a nadále za ni platíme.

Rada si možná vzpomíná, že nám před mnoha lety, bezprostředně po povstání gethů, nařídila uzavřít kanceláře na Prezidiu. Chápeme, proč se tak stalo. Ale od té doby se mnohé změnilo a my věříme, že nastal čas navázat nové vztahy. Proto dnes přestupuji před Radu a žádám o povolení znovu na Citadele otevřít kvarianskou ambasádu. Koneckonců, když mohou mít na Prezidiu kanceláře batariáni, proč by měla být vyloučena Migrační flotila?“

To u davu vyvolalo nesouhlasný křik. Důstojník dostál svému slovu a nechal amfiteátr vyklidit. Trvalo to deset minut, v průběhu kterých musel kvarian stát a čekat, až celý proces skončí. Potom debata začala nanovo a brzy bylo jasné, že je Rada je v názoru na žádost rozdělená. Salarián a člověk by žádost podpořili, zatímco ostatní byli proti.

Po patnácti minutách dohadování nabídla asarijka kompromis. „Já jsem proti znovuotevření kvarianské ambasády, protože to vyžaduje existenci jednotné vlády. Zástupce Fothar musí nejprve prokázat, že takový úřad opravdu existuje.

V jistém ohledu však má pravdu. Věřím, že vytvoření formálního spojení, skrze které by mohla kvarianská flotila komunikovat s Radou, by bylo pro nás všechny přínosem. Proto navrhuji, abychom místo ambasády povolili kvarianský konzulát. Později, pokud budou splněny jisté podmínky, by mohl získat status a pravomoci ambasády.“

Salarián i člověk s návrhem souhlasili a turian se mohl jen bezmocně mračit, když jim Fothar Vas Maynar vyjádřil díky. Žádná ambasáda sice nebude, ale udělali k ní první krok, což Flotilu potěší.

Další hodina pro Andersona, Kahlee a Nicka ubíhala pomalu. Ale nakonec, po třech dalších prezentacích, si je asarijka M’Laniová přišla vyzvednout. Když Anderson vstal, Kahlee využila příležitosti a připomenula Nickovi: „Zůstaň tady. A buď připravený pro případ, že bychom tě potřebovali.“

Nick hrál na uninástroji hru. Skládačka byla navržena pro biotiky, proto na ní nebylo žádné fyzické ovládání. Jen receptory, které usměrňovaly temnou energii. „Jo, jo,“ řekl, aniž by od ní zvedl oči. „A pak půjdeme do Kostky. Je to tak?“

„Je,“ potvrdila mu Kahlee a vstala. „Drž nám palce.“

Anderson a Kahlee se vrátili ke schodišti a vyšli po něm až k Pódiu žadatelů. Vidět ho na obrazovce byla jedna věc, ale stát na něm a dívat se přes pět metrů prázdného prostoru na usazenou Radu bylo něco úplně jiného. Asarijka seděla úplně nalevo. Vedle ní byl salarián následovaný turianem a člověkem. Nad hlavami členů Rady bylo jejich pět metrů vysoké holografické zobrazení, aby si žadatelé mohli prohlédnout výrazy tváří.

Přestože nebyl v uniformě, Anderson stál rovně jako svíčka a ruce měl přitisknuté k bokům. Měl černé vlasy, kulatý obličej a olivovou pleť.

I Kahlee sloužila před mnoha lety v armádě, ale většinu času strávila jako civilistka. Přesto však rozuměla, jak moc důležité její vystupování je, a bedlivě udržovala s členy Rady oční kontakt.

Jako první promluvila asarijka. „Vítám vás, admirále Andersone a Kahlee Sandersová. Než začnete se svou zprávou, dovolte mi říct, jak moc si vážím práce, kterou odvádíte. Kdo bude mluvit jako první?“

„Patrně já,“ odvětil Anderson. „Jak jistě víte, slečna Sandersová a já jsme se s vámi dohodli, že budeme sledovat vyšetřování incidentu, ke kterému došlo na Grissomově akademii, a po podrobném přezkoumání jsme došli k názoru, že v něm byli zapojení Smrťáci.“

„Smrťáci?“ zeptal se cynicky lidský člen Rady. „Nebo Cerberus? Upřímně řečeno mám pocit, že řeči o Smrťácích jsou trochu přitažené za vlasy.“

Anderson muže znal a pokoušel se u něj lobovat ještě před začátkem slyšení, ale bezúspěšně. Protože věděl, že na něj se spolehnout nemůže, volil slova velmi pečlivě. „Vlastně oba,“ odpověděl. „Existují důkazy, že Paul Grayson, muž, který akademii napadl a zavraždil několik členů personálu, býval svého času operativcem Cerberu. Pak se Záhadný z důvodů, které nám nejsou zcela jasně, obrátil proti němu. Grayson byl uvězněný na vesmírné stanici a podrobený sérii experimentů, které ho přivedly pod kontrolu Smrťáků. Víme to, protože jsme laboratoř viděli na vlastní oči. Je obtížné odhadnout, jak velký vliv na Graysona Smrťáci měli, ale i tak se domníváme, že byl značný.“

„Vy se domníváte?“ zeptal se turianský radní. „A na čem jsou domněnky založené? Hlášení jsem četl. Ten muž byl závislý na rudopísku. Připustili jste, že pracoval pro Cerberus. Proč si vymýšlet složité teorie o Smrťácích, když je jeho motivace tak zjevná?“

„To, co říkáte, je pravda,“ uznala Kahlee. „Grayson byl závislý. Byl však také rodič jedné mé studentky, velmi talentované biotičky jménem Gillian. A Grayson dceru miloval. Proto je útok na místo, kde chodila do školy, v přímém rozporu s jeho zájmy. Jenže on to stejně udělal. A kam šel? Do našich výzkumných laboratoří. Na místo, kde shromažďujeme data o všech studentech. Poté co zabil tři členy personálu, vstoupil do OSD knihovny, kde jsou uchovávány záznamy a výsledky všech testů. O chvíli později začal data odesílat.“

„Máte důkaz?“ chtěl vědět lidský radní. „Hovory, které prošly přes extranet? Můžete dokázat, že Grayson odesílal informace Smrťákům?“

„Ne,“ připustil Anderson. „Dokázat to nemůžeme. Ale Graysonovo tělo bylo rozsáhle pozměněno a my věříme, že měl možnost přenášet informace, aniž by při tom využil konvenční komunikační technologie.“

„I kdyby tomu tak bylo,“ řekla mírným hlasem asarijka, „nebylo by rozumnější usuzovat, že Grayson jednal z rozkazu Cerberu? A že data posílal jim? Nic ve zlém, admirále, ale osoba, o které mluvíme, pro Cerberus pracovala. Pro prolidskou organizaci, která je ve jménu své věci ochotná učinit prakticky cokoliv. A vy jste člověk. Je tedy pochopitelné, pokud se snažíte přesunout vinu z vlastní rasy. Vědomě ne, to vím, na to jste příliš velký profesionál, ale podvědomě možná ano.

A co se týče slečny Sandersové,“ pokračovala asarijka, „jsou tu důkazy, které naznačují, že ji měl Grayson rád a důvěřoval jí. To možná stačilo, aby ovlivnil její úsudek.“

Anderson cítil, jak v něm narůstá vztek. Potřeboval veškeré sebeovládání, kterému se u flotily naučil, aby na ni nevyjel. „Cerberus je hrozba,“ řekl napjatým hlasem, „pokud jste si ale přečetli všechny materiály, které jsme vám se slečnou Sandersovou před touto prezentací poskytli, víte, že Graysonovo tělo prohlédli tři nezávislí vědci a shodli se, že implantáty jsou neznámého původu. Mechanismy instalované v jeho těle jsou navíc příliš exotické, aby je vytvořil Cerberus. Je těžké uvěřit, že to nevidíte na vlastní oči. Proto bych s vaším dovolením přistoupil k Důkazu A.“

Lidský radní předvedl otrávený výraz, než se opřel v křesle. „Když to musí být. Čím dřív tahle fraška skončí, tím lépe.“

Rozsvítil se reflektor a ozvalo se slabé zasyčení, když z podlahy vyjel kovový válec. Stoupal, dokud se vitrína na vrcholku pístu nenacházela v půli cesty mezi Pódiem žadatelů a Radou. A tehdy radní uviděli věc, která bývala Graysonem. Tělo bylo uzavřené v průhledném stázovém poli. Jiskřilo, jak do něj narážely prachové částečky.

Graysonovo tělo bylo nahé, kůže měla šedou barvu. Kousek od středu čela zely dva otvory po projektilech s modrými okraji a oči byly znepokojivě otevřené, jako by vzhlížel k osobě, která zmáčkla spoušť. Značně poškozený byl i jeho trup. Implantáty, které byly vestavěné do jeho končetin, byly vypnuté, zbavené energie, která je napájela, ale stále byly vidět, kroutily se pod částečně průsvitnou kůží jako hadi. Jako by celé jeho tělo bylo systematicky přetvářené.

„U Bohyně,“ řekla soucitně asarijská radní. „Neměla jsem tušení. Ubohý muž.“

„Pravda, ubohý muž,“ souhlasil suše její lidský protějšek. „Můžeme si jen přestavovat, jak moc trpěl. Ale přestože mě bolí, že to musím říct, nehumánnost některých lidí očividně nemá hranic. Já nemůžu vysvětlil, odkud Graysonovy implantáty pocházejí nebo jaký byl jejich původ, ale Cerberus je krutostí vyhlášený. A já stále nevidím žádné přesvědčivé spojení se Smrťáky.“

„Souhlasím,“ vložil se do hovoru salarián, „ale nemyslím si, že bychom si mohli dovolit možné spojení se Smrťáky zcela ignorovat. Navrhuji, abychom admirála Andersona a slečnu Sandersovou podpořili v dalším vyšetřování. Předpokládám, že budou ochotni pokračovat.“

Anderson se podíval na Kahlee a viděl, jak přikyvuje. Jeho oči přeskočily zpátky k salariánovi. „Souhlasíme.“

„Dobře,“ řekla asarijka, jako by byla ráda, že může záležitost ukončit. „Prosím, odstraňte to tělo. Již jsme viděli dost.“

Přestože byla veřejnost donucena amfiteátr opustit, stále tu zůstávaly tucty zaměstnanců Citadely. Jakmile reflektor pohasl a Graysonovo tělo zajelo osvětlenou šachtou zpět do prostoru pod podlahou, jeden z uniformovaných funkcionářů se rozhlédl kolem sebe. Měl totiž dva zaměstnavatele a ten druhý měl neukojitelný hlad po informacích.

Nenápadně se vytratil.

Kahlee vešla do čekárny a rozhlédla se po sedadlech. Nicka nikde neviděla. Většina žadatelů už odešla, zůstal tu jen salarián, který čekal, až přijde na řadu. „Prosím vás,“ oslovila ho Kahlee, „nechali jsme tady mladého chlapce. Nevíte, kam odešel?“

Salarián vzhlédl od uninástroje. „Odešel před patnácti minutami. Od té doby jsem ho neviděl.“

Kahlee mu poděkovala, aktivovala uninástroj a vyslovila Nickovo jméno. Ozvala se nahrávka. „Tady je Nick. Zanechte zprávu. Zavolám zpátky.“

„Nezvedá to?“ zeptal se Anderson.

„Jen hlasová schránka.“ Kahlee si dělala starosti a bylo to na ní vidět. „Řekla jsem mu, ať zůstane tady.“

„Znáš Nicka,“ uklidňoval ji Anderson. „Pravděpodobně se začal nudit a odešel do Kostky. Mluvil o tom místě celé ráno.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Kahlee. „Ale raději se ujistíme. Kostku máme po cestě domů.“

Podle Andersonova názoru si Kahlee dělala o Nicka příliš velké starosti. Tomu klukovi už bylo osmnáct, pro lásku Boží. Ale ona byla na akademii za Nicka zodpovědná a souhlasila, že na chlapce v průběhu pobytu na Citadele dohlédne. Kahlee brala pojem zodpovědnost velmi vážně.

Sjeli proskleným výtahem do přízemí a odešli hlavním vchodem. Ve službě byl stále ten samý turian, proto se Kahlee zastavila a promluvila si s ním. „Dovnitř jsme přes bezpečnostní prohlídku prošli s mladíkem jménem Nick Donahue. Viděl jste ho?“

Policejní důstojník přikývl. „Odešel před patnácti nebo dvaceti minutami.“

Kahlee se zamračila. „A vy jste ho nechal jít?“

Turiana to zjevně podráždilo. „Mou prací je držet lidi venku – ne uvnitř. A pokud jste kluka ztratila, čí je to vina?“

Anderson se do toho raději vložil dřív, než mohla Kahlee odpovědět. „My to chápeme. Byl sám? Nebo s někým?“

„Byl sám.“

Anderson se podíval na Kahlee. „To je dobré. Pojďme.“

Po krátkém letu raketoplánem a dobrých patnácti minutách chůze dorazili k tréninkovému zařízení, jemuž se říkalo Kostka. Biotici ho postavili pro biotiky jako místo, kde spolu mohli soutěžit a brousit své schopnosti. Aby sem mohl někdo vstoupit, musel dokázat hodit, znehybnět nebo odrazit pohybující se objekt. Nebo využít prostorových poruch ke zničení cílů rychle se měnícími poli masového efektu.

Asarijky byly přirozené biotičky, některé talentovanější než jiné, ale u ostatních ras – kroganů, turianů, salariánů a lidí – byly biotické schopnosti výsledkem vystavení elementu nula, neboli eezu. Většina z nich, ne-li všichni biotici, byli vybaveni biotickými zesilovači, které jejich talent usměrňovaly a posilovaly. Takoví jedinci se podle své síly a stability klasifikovali jako L-1, L-2 a L-3. Nick byl L-2 a pracoval na sobě v naději, že se dostane na úroveň L-3.

Tělocvična, dalo-li se to tak nazývat, se nacházela ve slabě osvětlené obchodní pasáži, označovala ji zářící cedule. U vchodu hlídal ještěrovitý krogan a odháněl zvědavce. Na výšku měl kolem dvou metrů a vážil víc než dvě stě padesát kilogramů. Jako všichni jeho druhu měl hlídač dveří lehce nahrbenou postavu, za což mohly vrstvy svalů a kostí, které vybíhaly z jeho ramen. Tvář měl plochou a hrubou, uši a nos se skoro nedaly rozeznat. Pár malých, daleko od sebe posazených očí si Andersona prohlížel s rodícím se nepřátelství. Jeho hlas zněl jako drtička štěrku.

„Jen pro členy.“

„Náš syn je člen,“ zalhala Kahlee. „Rádi bychom se podívali, jak si vede.“

„Jméno?“

„Nick Donahue.“

Krogan prohlédl terminál, našel, co hledal, a zabručel: „Můžete vstoupit.“

Dveře vedly do přecpané haly, kudy členové procházeli ke skřínkám a místnostem za nimi. Úzké schodiště vedlo na malý balkón, odkud se diváci mohli dívat na dění dole. „Pojď,“ řekla mu Kahlee. „Podíváme se, jak mu to jde.“

„A pak ho pořádně sjedeme,“ dodal tiše Anderson, když ji následoval po schodech.

Prostor pro diváky byl prázdný, proto sešli po schodišti do první řady, aby měli co nejlepší výhled na krychlový prostor, podle kterého dostala Kostka jméno. Stěny tu byly polstrované a rozdělené na slabě světélkující čtverce, takže když byl salarián „odhozen“ přes celou místnost, odrazil se od ní a dopadl nezraněn. Jeden ze čtverců se rozzářil, ozval se tón a počítačem generovaný hlas oznámil skóre. „Pět ku třem, vede Atilus.“

Ale zápas ještě zdaleka nekončil, což dal salarián jasně najevo, když turianského protivníka „zvedl“ z podlahy a značnou silou s ním praštil o zem. „Pět ku čtyřem,“ vyhlásil hlas. „Vede Atilus.“

„Nikde Nicka nevidím,“ řekla Kahlee, když se naklonila přes okraj. Na podlaze dole posedávalo nebo se opíralo o zeď tucet biotiků. Někteří při vyhlášení skóre tleskali, ale pak se museli rozprchnout před turianovou pomstou, když se salarián rozletěl jejich směrem. „Řekla bych, že kancelář je v suterénu,“ odhadovala Kahlee. „Pojďme se podívat, jestli se zapsal.“

Sešli do přízemí a pak do suterénu, kde našli slabě osvětlenou kancelář. Za nepořádkem pokrytým stolem se tam ukrýval obtloustlý volus. „Biotici z pozemského klanu jsou tu vítáni. Přejete si jedno členství nebo dvě?“

„Ani jedno,“ odpověděla Kahlee. „Snažíme se najít našeho syna, Nicka Donahua. Byl tu dnes?“

Volus se obrátil k terminálu, zadal jméno a otočil se zpátky. „Ne, nebyl. Ale můžete mu prodloužit členství. Dvě stě padesát kreditů za šest měsíců.“

„Děkuji, ale ne,“ zarazil ho rázně Anderson. „Povězte mi něco… měl tu syn přátele? Někoho, s kým by se bavil?“

Volus pokrčil rameny. „Nemám čas sledovat osobní vztahy. Ale viděl jsem vašeho syna s Ocostou Lemem a Arriem Sallusem. Trénovali spolu.“

„Co jsou zač?“ chtěla vědět Kahlee.

„Lem je salarián – a Sallus turian. Oba jsou zapsáni jako L-3.“

„Byli tu dnes?“

Volus se poradil s terminálem. „Ne.“

„Kde bydlí?“ zajímalo Andersona. „Rádi bychom si s nimi promluvili.“

Volus zaváhal, jako by se mu nechtělo o informace podělit, ale když Anderson položil obě ruce na stůl a zamračil se, volus se podvolil. O tři minuty později byli oba na ulici. Kahlee si prohlížela kousek papíru. „Lem a Sallus bydlí na stejné adrese.“

To se Andersonovi nelíbilo. Ani trochu. Ale rozhodl se nechat si obavy pro sebe, když sjeli o dvě patra níž a procházeli stále více klaustrofobickými uličkami lemovanými bary, striptýzovými kluby a simulátorovými hernami. Pár lidí, co se ochomýtalo kolem, si je prohlíželo jako dravec kořist, ale díky tomu, jak Anderson a Kahlee vypadali, věděli, že bude lepší nechat je v klidu projít.

„Tady je to,“ řekla Kahlee, jakmile dorazili k ošuntělé budově. Na ceduli nade dveřmi četli „SUNSU ELECTRONICS“. Komerční budova nevypadala jako místo, kde by bydleli biotici.

Anderson otevřel dveře a vešel. Za pultem seděla žena středního věku. Usmála se na ně. „Mohu vám s něčím pomoci?“

„Ano,“ odvětila Kahlee. „Hledáme Ocostu Lema a Arria Salluse. Bylo nám řečeno, že tu bydlí.“

Recepční se zamračila. „To musí být omyl. Tady nikdo nebydlí. Kromě kanálových krys… a ty jména nemají.“

„Jste si jistá?“

Žena přikývla. „Jsem. Máme tu tři zaměstnance a všichni na noc odcházejí domů.“

Poděkovali jí a odešli. Jakmile vyšli ven, Kahlee znovu zkusila zavolat, ale se stejným výsledkem. Nick byl nedostupný.

2.

KDESI V MLHOVINĚ SRPEK

Záhadný seděl před oválným průzorem, který nabízel výhled na zmrzlé pustiny planety v mlhovině Srpek. V popředí viděl opuštěné důlní zařízení a v dálce rozeklané vrcholky hor. Bylo to bezútěšné místo, ale zajišťovalo mu soukromí, a to pro něj bylo nejdůležitější. Ozval se upozorňovací tón a ženský hlas: „Přišel za vámi Kai Leng.“

Záhadný se otočil ke dveřím. „Pošlete ho dovnitř.“

Průchod se se zasyčením otevřel a objevil se Kai Leng. Operativec už se mnohokrát osvědčil a byl důležitou součástí operací Cerberu. Měl tmavé vlasy a hnědé oči, díky čínskému původu lehce zešikmené, ale tvar jeho obličeje a barva pleti naznačovaly, že je tu ve hře i slovanská DNA. Jakmile se posadil, křeslo pro hosty pod ním zasténalo. „Poslal jste pro mě?“

„Ano,“ potvrdil Záhadný, když si z kovové desky stolu vzal stříbrné pouzdro na cigarety. „Musíme si promluvit.“ Vůdce Cerberu si vybral cigaretu, zapálil ji a dlouze z ní potáhl. Ten proces měl rád, tu chuť a pocit, když mu nikotin vstoupil do krevního oběhu. Slova se mísila s kouřem. „Před několika minutami jsem měl hovor. Od operativce na Citadele. Vypadá to, že proti nám svědčil Paul Grayson.“

Leng povytáhl obočí. „Tomu se jen těžko věří. Poslal jsem mu do hlavy dvě kulky.“

„Ano, to jste udělal,“ souhlasil Záhadný a odklepl popel do onyxového popelníku. „Ale možná si vybavujete, že jste při útěku z vesmírné stanice musel Graysonovo tělo nechat na místě. To Davidu Andersonovi a Kahlee Sandersové umožnilo mrtvolu zajistit a použít jako součást prezentace před Radou Citadely. Přestože se Anderson a Sandersová snažili varoval členy Rady před Smrťáky, radní z celé události obvinili Cerberus. To se mi nelíbí. V sázce je naše pověst.“

Jiný operativec by teď k věci řekl nějakou zbytečnost. Ne tak Leng. Ten tu jen seděl, ve tváři prázdný výraz, čekal. To se Záhadnému líbilo. Znovu potáhl z cigarety a nechal kouř uniknout spolu se slovy: „A je tu ještě něco. Rada dala Andersonovi a Sandersové povolení pokračovat ve vyšetřování. Proto chci, abyste odletěl na Citadelu, dohlédl na ně a získal Graysonovo tělo.“

Leng vstal. „To je vše?“

„Ano.“

Záhadný počkal, dokud Leng neodejde, pak se dotkl tlačítka. O minutu později dorazila krásná bruneta. Oblečená byla v elegantně střiženém saku, minisukni a botách po kolena. Na tácu, který položila na stůl, stála láhev Jim Beam Black a jediná sklenice. Nalila mu do sklenky na tři prsty a odešla.

Záhadný se díval, jak odchází, než si sklenku vzal a obrátil se k průzoru. Ledová krajina byla jako vesmír. Chladná a nepřátelská k lidskému životu. Lidstvo ale přežije, pomyslel si Záhadný. Za jakoukoliv cenu.

NA PALUBĚ OTROKÁŘSKÉ LODI CHLOUBA KHAR’SHANU

Chlouba Khar’shanu byla více než sto let stará a nebyl na ni dvakrát pěkný pohled, ale trup měla pevný, motory prakticky nové a byla dobře vyzbrojená. To bylo v galaxii, kde se na otrokářství pohlíželo s odporem a na lodě jako Chlouba Khar’shanu se zaměřovali piráti i vláda, to nejdůležitější. Jenže Hala McCanna a dalších sto dvaatřicet bytostí nacpaných v páchnoucích útrobách její přednosti nezajímaly.

Bylo to temné místo, kde jediné světlo pocházelo z řady disků, která se táhly po celé délce místnosti. Zahnuté podpěry připomínaly žebra, z McCannova místa to vypadalo, jako by byl uvězněný v břiše obrovského zvířete. Vysrážená voda stékala po špinavých stěnách, vládl tu neúprosný zápach z nemytých těl a ozývalo se nepravidelné rachocení potrubí, které bylo předzvěstí „sprchy“. Sprchou se myslel déšť o síle monzunové bouře, který měl očistit otroky a spláchnout jejich odpad do lodního recyklačního systému. To proto, jak poznamenal jeden otrok, aby pak mohli pít vlastní chcanky.

Ale s tím nic nenadělá. Vše, co mohl McCann dělat, bylo snažit se pravidelně cvičit, snít o znovunabyté svobodě a spát. A právě tím se zabýval, když ho batarián hřbetem ruky udeřil do obličeje. „Vstávej, ty cerberskej šmejde! Nebo bys raději přišel o nohy?“

McCann zaklel a potřásl hlavou. Batarián byl humanoidní, pokud se vůbec dalo přirovnávat něco se čtyřma očima, osmi nosními dírkami a vypouklými tvářemi k člověku. „Vyser si všechny čtyři oči,“ zavrčel McCann. „A přidej k tomu i celou bezmateřskou kastu.“

Tím si McCann vysloužil další ránu. Pak stroje náhle zakvílely a spustily na každého vězně klec odpovídajících rozměrů – všichni se při tom museli posadit zpříma a přitáhnout nohy. Znehybňovací systém byl navržený tak, aby otrokářům umožňoval izolovat a kontrolovat problémové jedince a chránit je, pokud se loď musela uchýlit k manévrům s vysokým přetížením. McCann z toho poznal, že se chystají na jednu z těchto možností. Jenže na kterou?

Odpověděl mu varovný signál a hlas z interkomu: „Tady kapitán. Připravte loď na bitvu. Všichni členové posádky se budou hlásit na bojových stanovištích. Primární zbraně odjištěny. Sekundární zbraně odjištěny. Terciární zbraně odjištěny. Odhadovaný čas do kontaktu je čtyřicet sedm minut. To je vše.“

Teď už toho otroci věděli víc, ale některé podstatné kousky informací stále chyběly. Budou batariáni cílem útoku? Nebo zaútočí na někoho jiného? A pokud to druhé, po kom jdou? Neexistoval způsob, jak by se to mohli dozvědět. Jedna žena se začala modlit, turian ji okřikl, ať zmlkne, a McCann se přistihl při zvláštním přání, ať jeho věznitelé nadcházející bitvu přežijí. Pokud prohrají a Chlouba Khar’shanu bude zničena, jeho život skončí.

NA PALUBĚ KVARIANSKÉ LODI IDENNA

Když se spustil alarm, Gillian Graysonová byla ve službě. Cvičení byla na palubě Idenny běžná, proto předpokládala, že kapitán Ysin’Mal vas Idenna připravil pro posádku další simulovanou nouzovou situaci. Pak v interkomu promluvil kapitán: „Toto není cvičení. Opakuji, toto není cvičení. Blíží se k nám možní piráti nebo otrokáři a podle předběžných záznamů senzorů k nám dorazí za čtyřicet dva minut. Veškerý dospělý personál se bude hlásit na bojových stanovištích – a všichni mladší se shromáždí v jeslích. Keelah se’lai.“

V osmnácti Gillian dosáhla plnoletosti, ale jako jedna ze dvou lidských bytostí na palubě spadala do zvláštní kategorie, a navíc byla biotik, lépe řečeno jediný biotik třetího stupně na palubě Idenny. Proto byla spolu se svým vychovatelem a strážcem Hendelem Mitrou, bývalým vojákem Aliance a šéfem bezpečnosti projektu Vzestup, přidělena k lodní palubní stráži. Byla to důležitá pozice, protože palubní stráž hrála významnou roli při obraně lodi, když došlo ke kontaktu s trupem plavidla útočníků.

A právě o to pirátům i otrokářům šlo. Pokud chtěli vydělávat, museli se dostat na palubu a výhru si vzít. Když kořist zničí, žádný zisk nebude. Něco takového by udělali jen gethští nájezdníci. Proto si Gillian rychle navlékla pro lidi upravenou kinetickou zbroj, kterou jí kvariané dali. Byla oranžová a zahrnovala přilbu s hledím, jež se podobala kvarianským, a těsně přiléhající chránič trupu. Jakmile si připnula zásobník vzduchu, byla Gillian schopná bojovat i ve vakuu, kdyby bylo třeba, stejně jako kvariané, kteří se rojili kolem ní. Na lidi byli zvyklí. Dokonce jí dali jméno Gillian Nar Idenna, což znamenalo Gillian, dítě lodi Idenna.

Když si oblékla zbroj, nadešel čas vytáhnout ze skřínky lidmi vyrobenou pistoli Hahne-Keder a její pouzdro a připnout si je. Potom dorazil Hendel a vmáčkl se mezi kvariany. Jeho zbroj byla bílá s černými znaky a osobní arzenál sestával z pistole Hahne-Keder a brokovnice Sokolov. Pochmurně se usmál. „Na co jsi myslela? Oranžová není tvoje barva.“

„Myslela jsem si, že mě budou chtít vidět přicházet.“

Hendel se zasmál. Přes helmu na hlavě zněl zvuk tlumeně. Gillian napadlo, jak moc se tenhle rozhovor liší od obvyklé interakce mezi dospělými a dětmi na Grissomově akademii. Když se poprvé potkali, byla velice labilní dvanáctiletá dívka. Nyní, o nějakých šest let později a tisíce světelných let daleko, jejich vztah dospěl. Pro Hendela to bylo obtížné, ale kousek po kousku se změnil ze zosobnění pevné autority v někoho, kdo víc připomínal moudrého strýčka. A ona dospěla také, jako žena i jako biotička, i když občas měla sklony k vznětlivosti. Ale to on také.

Palubní stráži velel kvarian jménem Ugho. Rychle je spočítal. „Následujte mě,“ řekl a odvedl je hlavní chodbou. Potom museli projít ekvivalentem posádkové paluby na válečných lodích Aliance. Místo obvyklé kuchyně, spacích modulů a ošetřovny tu byl ale prostor rozdělen na kóje. Byly naaranžované do skupin po šesti, oddělené polovičními zdmi a přístupné otvorem, který obvykle zakrývaly pestrobarevné závěsy. Látky byly odtažené stranou a zajištěné, aby nikoho nezpomalovaly při kontrole poškozených částí lodi.

Skupina sestoupila na palubu, které kvariané říkali „obchodní“. Byla lemovaná skřínkami, na každého člena posádky připadala jedna, kde mohli uskladňovat předměty, o které se byli ochotni podělit s ostatními. Systém „Vezmi si, co potřebuješ“ sloužil k tomu, aby se předměty dostaly do rukou těm, kdo je potřebují, a také šlo o důsledek omezeného prostoru na lodi jako Idenna. Stejně jako obytné prostory nahoře byla obchodní paluba prázdná a skřínky uzamčené.

„No dobře,“ řekl Ugho, když se palubní stráž zastavila u hlavního uzávěru. „Postup znáte. Pokud se ti zmetci bez pořádných předků pokusí obsadit loď, půjdou tímhle uzávěrem. Ostatní jsou příliš malé, aby jimi najednou prošly víc než dvě osoby, o ty se postarají naši mladí. Tak už běžte rozestavit zábrany, samy to neudělají. Gillian – musíme si promluvit.“

Zábrany byly něco přes metr vysoké, dva metry dlouhé a devadesát centimetrů tlusté. Měly přimontovaná kola, aby se daly snadno přesouvat, a byly vybavené háky, kterými se zachytávaly do podlahy. Až budou na místě, usměrní útočníky a poskytnou obráncům tolik potřebné krytí. Ozvalo se hlasité rachocení, jak se bariéry přesouvaly na obrysy namalované na podlaze.

Ugho nebyl dvakrát společenský, proto Gillian věděla, že spíš než o „rozhovor“ půjde o udílení rozkazů. Přes zrcadlové hledí Ughův obličej neviděla, a protože Gillianina přilba byla vybavená stejně, nebyl tu žádný oční kontakt. Jeho hlas byl bezvýrazný a věcný. „Kapitán se nepřítele pokusí zničit, dřív než se k nám přiblíží. Tohle je naše výhoda. My primární zbraně použít můžeme, oni ale ne, pokud chtějí loď zajmout nepoškozenou. Pokud se jim však podaří přirazit a odpálit uzávěr, musíme je tu zadržet, než dorazí posily. Vy dva jste jediný biotici, které máme, a vaše schopnosti můžou všechno změnit. Zvlášť v případě, že je zaskočíme nepřipravené. Proto se držte vzadu, šetřete energií a čekejte na můj rozkaz. Rozumíš?“

Gillian poznala, že si Ugho dělá starosti, a cítila, že jí na ramenou spočívá velmi dospělá zodpovědnost. Může to dokázat? Je dost dobrá, aby něco změnila? Na místě, kde mívala žaludek, jí najednou zela prázdná díra. Přikývla. „Rozumím.“

„Dobře. Pojďme se dát do práce.“

NA PALUBĚ OTROKÁŘSKÉ LODI CHLOUBA KHAR’SHANU

Kapitán Adar Adroni seděl uprostřed velínu Chlouby Khar’shanu, který měl tvar písmene U, nalevo od trůnu podobnému velícímu křeslu měl prvního důstojníka a napravo navigátora. Před ním se nacházela vyboulená obrazovka. Na ní viděl počítačem generované záběry, které zahrnovaly místní planety, ikonu představující loď, již pronásledovali, a řádky dat, které proudily po obou stranách monitoru.

Chlouba Khar’shanu vezla na těžební stanici dodávku otroků, když se ozvalo kvílení alarmu. Bylo to jedno velké štěstí. Štěstí pro Adroniho a smůla pro plyn nasávající kvariany.

A díky šťastné náhodě se teď Adroni chystal vyzvednout si nemalý bonus. Kvarianští otroci byli pro vyhlášené technické dovednosti velmi žádaní a jejich loď měla také cenu. Adroniho myšlenky přerušil jeho první důstojník, když mu zašeptal do ucha. „Blíží se k nám dvě disruptční torpéda, kapitáne. ETA jedna minuta dvacet dva sekund.“

Adroni přikývl. „Vypalte dvě protirakety. Dvě na každé. Ty by se o ně měly postarat.“

Měl pravdu. Obě přilétající torpéda byl zničena ve dvou překrývajících se explozích. Když se pak vzdálenost mezi nimi ještě zmenšila, kvarianské plavidlo se otočilo k batariánům a vypálilo ze dvou magnetických urychlovacích děl. Byly to nebezpečné zbraně, zvláště na krátkou vzdálenost, a jejich ničivé projektily se nedaly sledovat raketami.

Batariáni se proto mohli jenom smířit s výpraskem, zatímco se vzdálenost mezi oběma soupeři stále zmenšovala, ale Adroniho loď byla vybavená, aby si s takovými situacemi poradila. Chloubu Khar’shanu pohánělo standardní pohonné jádro Tantalus, a navíc byla vybavená hydrogenovými články, které jí poskytovaly dostatečnou energii navíc, aby si s příchozími projektily poradila.

Přesto útok podrobil batariánské obranné systémy těžké zkoušce, když vyřazené štíty odhalily ablativní plášť. Zatímco se střely prokousávaly ochrannými vrstvami, vydal Adroni rozkaz, na který první důstojník čekal. „Vypalte zabijáky motorů.“

Zabijáci motorů byly velmi specializované zbraně navržené tak, aby vyřadily, ale nezničily pohonný systém lodi. Aby tuto zbraň mohli úspěšně použít, museli se přiblížit na dostatečně malou vzdálenost, druhá loď pak nemohla malé rakety zaměřit a zničit. Tato podmínka však již byla splněna a Adroni spokojeně zabručel, když jeden ze dvou zabijáků motorů prošel přes příchozí střelbu a zasáhl lodní trup. Nešlo o ledajaké místo, tady totiž přerušil spojení mezi pohonným jádrem lodi a jejím zbytkem. Poškození se dalo opravit, ale opravy si vyžádají čas – a nasávači plynů se budou muset v mezičase spoléhat jen na záložní energii. „Přirazte k nim,“ nařídil Adroni, když prchající loď ztratila energii. „Vyšlete naloďovací skupinu. Máme tu práci.“

NA PALUBĚ KVARIANSKÉ LODI IDENNA

Ozvala se hlasitá rána, když do sebe lodě narazily trupy, a Gillian to srazilo na zem. „Už jsou tady!“ zakřičel ve vysílačce Ugho, zrovna když vstávala, a pak uslyšela tlumenou explozi. Batariáni odpálili vnější uzávěr a pronikli do přechodové komory. O vteřinu později začal kov kolem kontrolního panelu vnitřních dveří zářit. Skrz prorazil proud plazmy, jenž kolem ovládání vykreslil žhnoucí rudou linku. Ozvalo se hlasité zasyčení, které následovala kovová rána, když otrokářem vykopnutý ovládací panel dopadl na palubu Idenny.

Atmosféra už unikala ven, brala s sebou vše, co nebylo zajištěné, ale tah ještě zesílil, když batariáni otevřeli průlez. Zatímco obě strany zahájily palbu, tlak se vyrovnal a proudění vzduchu ustalo.

Kvůli vakuu tu nebyly jiné zvuky než ty, co přicházely přes vysílačku. Gillian proto nemohla slyšet kulky, které létaly sem a tam, ale zněl tu nepřetržitý proud rozkazů a komentářů od Ugha, jak se falanga těžce vyzbrojených batariánů tlačila do Idenny.

Otrokáře váha zbrojí zpomalovala, ale na druhou stranu pohltila většinu poškození, když na ně kvariané zahájili palbu. „Tlačte na ně!“ pobízel Ugho. „Prokousejte se přes jejich zbroje! Musíme je zastavit dřív, než se dostanou k bariérám.“

Z místa vzadu, kde ji z větší části zakrývala poslední bariéra, Gillian viděla pravdivost Ughových slov. Zbraně používané bojovníky na obou stranách střílely relativistickou rychlostí projektily o velikosti částic. To znamenalo, že se do jednoho zásobníku vešla spousta střel. Nevýhodou bylo stále narůstající teplo. Když se vám včas nepodařilo vyhodit starý termální zásobník a nahradit ho novým, mohlo to vést k zaseknutí zbraně a její vlastník by pak byl vydán útočníkovi na milost a nemilost. Jen jedna z mnoha věcí, které si Gillian zapamatovala.

Batarián padl, když se neustávající proud kvarianských střel prodral několik vrstvami jeho zbroje a našel maso a kosti. Výsledkem byl hrozivě vyhlížející gejzír, jakmile byly otrokářovy tělesné tekutiny vysáty otvorem v protrženém obleku. Gillian se při tom pohledu zvedl žaludek, pak zamířila pistoli na jednoho z útočníků a stiskla spoušť. Zahlédla jiskry v místě, kde ho střely zasáhly, ale bez žádného viditelného účinku, protože batarián se dál valil kupředu.

Pak se už tak dost obtížná situace ještě zhoršila, když se do boje zapojil kroganský žoldák. Gillian toho o kroganských zbraních věděla jen málo, ale nic víc nebylo třeba, protože o jejich síle se přesvědčila na vlastní oči, když nově příchozí otrokář zastřelil dva členy její posádky.

Ugho vstal a hodil granát. Jakmile vybuchl, vyšlehl záblesk, ale účinek měl minimální.

Krogan vypálil na Ugha a kvarian začal couvat v marné snaze udržet se na nohou. Tu ukončily dva zásahy těžkou municí, které vyřadily kinetické bariéry kvarianovy zbroje a prostřelily ho skrz naskrz. Výsledná díra byla tak velká, že se kvarianův oblek roztrhl. Gillian s hrůzou přihlížela, jak vakuum vysálo z Ughovo hrudní dutiny většinu orgánů a vysypalo je na podlahu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.