BRATRSTVO

FANTOM Print

2011

Copyright © Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo

are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S.

and/or other countries.

First published in Great Britain in the English language

by Penguin Books Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-118-1

ISBN 978-80-7398-513-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-514-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Ezio klopýtal sklepením pod Sixtinskou kaplí a hlava se mu točila, když si v duchu znovu probíral události posledních patnácti mimořádných minut – které mohly být klidně patnácti hodinami, nebo dokonce dny, tak dlouhé se mu zdály.

Připadalo mu to jako sen, ale vzpomínal si, že v hlubinách Pokladnice objevil obrovský sarkofág vytesaný z něčeho podobného žule. Když se k němu přiblížil, sarkofág se rozzářil, ale bylo to přívětivé světlo.

Dotkl se víka a to se otevřelo, jako by bylo lehké jako pírko. Zevnitř vycházela teplá, žlutá zář, z níž vstala postava, jejíž rysy Ezio nedokázal rozeznat, ale byl si jist, že se jedná o ženu. O ženu nadpřirozeného vzhledu, která měla na hlavě přilbu a na rameni jí seděla hnědá sova.

Světlo okolo ní ho oslepovalo.

„Zdravím tě, Proroku,“ oslovila ho přezdívkou, která mu tajemným způsobem připadla. „Čekala jsem na tebe deset tisíc tisíců let.“

Ezio se neodvažoval vzhlédnout.

„Ukaž mi Jablko.“

Ezio jí ho pokorně podal.

„Ach.“ Pohladila vzduch nad zářícím, pulzujícím Jablkem, ale nedotkla se ho. Upřela pohled na Ezia. „Musíme si promluvit.“ Naklonila hlavu na stranu, jako by něco zvažovala. Ezio vzhlédl a zdálo se mu, jako by na její třpytivé tváři spatřil náznak úsměvu.

„Kdo jsi?“

„Ach, mám tolik jmen. Když jsem zemřela, říkali mi Minerva.“

Ezio jméno poznal. „Bohyně moudrosti! Sova na tvém rameni. Přilba. Samozřejmě.“ Sklopil hlavu.

„Už neexistujeme. Bozi, které uctívali tví předkové. Královna bohů Juno a Jupiter, jejich král a můj otec, který mě přivedl na svět skrze své čelo. Byla jsem dcerou jeho mozku, ne jeho slabin!“

Ezio byl uchvácen. Rozhlédl se po sochách u stěn. Venuše. Merkur. Vulkán. Mars…

V dálce se ozval zvuk, jako když se tříští sklo nebo padá hvězda – byl to její smích. „Ne, ne bozi. Prostě jsme přišli předtím. Procházeli jsme se po světě, ale váš druh jen těžko chápal naši existenci. Byli jsme vyspělejší.“ Odmlčela se. „Ale přestože nás nechápeš, musíš pochopit naše varování.“

„Nerozumím.“

„Neměj strach. Nechci mluvit jen s tebou, nýbrž skrze tebe. Jsi Vyvolený své doby. Jsi Prorok.“

Ezio měl pocit, jako by jeho unavené tělo objala mateřská vřelost.

Minerva zvedla paže nad hlavu a strop sklepení se proměnil v nebesa. Na její třpytivé, nehmotné tváři se objevil strašlivý smutek.

„Poslouchej a dívej se.“

Ezio tu vzpomínku skoro nedokázal snést: viděl celou zemi i nebesa, která ji obklopovala, viděl dokonce Mléčnou dráhu a jeho mysl sotva chápala, na co se dívá. Viděl svět – svůj svět – zničený člověkem, holou větrnou pustinu. Ale pak zahlédl lidi – zlomené, pomíjivé, ale nebojácné.

„Dali jsme vám Ráj,“ řekla Minerva, „ale stal se z něj Hádes. Svět shořel na popel. Stvořili jsme vás k obrazu svému, stvořili jsme vás, a ať už jste udělali cokoli, ať už ve vás bylo jakékoli zlo, byla to vaše volba, protože jsme vám dali svobodnou vůli, a vy jste přežili. Postavili jsme všechno znovu. Po katastrofě jsme vystavěli svět a po dlouhých věcích se z něj stal ten, který nyní znáš a ve kterém žiješ. Rozhodli jsme se, že se postaráme o to, aby se podobná tragédie už nikdy neopakovala.“

Ezio znovu pohlédl na nebe. Viděl obzor. Chrámy a panoramata, kamenné reliéfy, knihovny plné svitků, lodě a města, hudbu a tanec. Tvary a formy z pradávných dob a civilizací, které neznal, ale v nichž poznával díla lidí.

„Ale moji lidé teď umírají,“ říkala Minerva. „A čas je proti nám. Z pravdy se stanou mýty a legendy. Ale, Ezio, proroku a vůdce, přestože máš fyzickou sílu obyčejného člověka, zařadíš se mezi nás a v tobě zůstanou má slova zachována.“

Ezio na ni uchváceně hleděl.

„Ale nechť má slova přinesou také naději,“ pokračovala Minerva. „Musíš si však pospíšit. Dávej si pozor na Borgie. Dávej si pozor na templářský kříž.“

Pokladnice potemněla. Minerva s Eziem zůstali sami a teplé světlo okolo nich sláblo.

„Moji lidé musí opustit tento svět. Ale zprávu jsme předali. Teď je to na vás. Víc udělat nemůžeme.“

Rozhostila se tma a ticho a z Pokladnice se opět stalo obyčejné, prázdné sklepení.

A přesto…

Ezio vyšel ven a pohlédl na svíjející se tělo Rodriga Borgii, Španěla, papeže Alexandra VI. a vůdce templářské frakce – byl celý od krve a v křeči ho svírala předsmrtná agonie; Ezio se nedokázal přinutit dopřát mu milosrdnou smrt. Rodrigo umíral vlastní rukou. Vypadalo to, že pozřel jed, bezpochyby stejný jed, který podal tolika nepřátelům. No, ať si najde vlastní cestu do Pekla. Ezio mu nedopřeje milosrdenství snadné smrti.

Opustil šero Sixtinské kaple a vyšel ven na sluneční světlo. Ze sloupoví viděl své přátele, asasíny, členy bratrstva, po jejichž boku prožil tolik dobrodružství a překonal tolik nebezpečí. Už na něj čekali.

Část první

Jistěže nelze označit za ctnost vraždění spoluobčanů, zradu přátel, věrolomnost, bezbožnost a bezohlednost, tím člověk může sice získat moc, nikdy však slávu.1

Niccolò Machiavelli, Vladař

1 Překlad Josef Hajný (1986, 1995 a 1997).

1.

Ezio zůstal na okamžik omámeně, zmateně stát. Kde to je? Co to je za místo? Když se vzpamatoval, zjistil, že se strýček Mario oddělil od skupiny asasínů, přistoupil k němu a vzal ho za paži.

„Ezio, jsi v pořádku?“

„Str… str… strhla se bitka – s papežem, s Rodrigem Borgiou. Když jsem odcházel, umíral.“

Ezio se silně třásl. Nemohl si pomoct. Doopravdy se to stalo? Před několika minutami – i když mu připadalo, že uběhlo už sto let – svedl boj na život a na smrt s mužem, kterého nejvíce nenáviděl a nejvíce se bál – s velmistrem templářů, zákeřné skupiny odhodlané zničit svět, který se Ezio a jeho přátelé z bratrstva asasínů snažili ze všech sil ochránit.

Ale porazil je. Použil obrovskou moc tajemného Jablka, posvátného kousku Ráje, který mu byl svěřen starými bohy, aby zajistil, že vše, co investovali do lidstva, nezmizí v krveprolití a hanebnosti. A zvítězil.

Opravdu?

Jak to řekl? Když jsem odcházel, umíral? A skutečně tomu tak bylo, skutečně se zdálo, že Rodrigo Borgia, odporný stařec, který se vydrápal do čela církve a usedl na papežský stolec, umíral. Požil jed.

Nyní ale přepadly Ezia šeredné pochybnosti. Projevil soucit, který byl základem Zákona asasínů a jehož se mělo, jak věděl, dostat všem kromě těch, kdo ohrožovali lidstvo, ale nezachoval se spíše jako slaboch?

Odmítl dát své pochybnosti najevo dokonce i před strýčkem Mariem, vůdcem asasínů. Narovnal ramena. Nechal starce zemřít jeho vlastní rukou. Dopřál mu čas pomodlit se. Nebodl ho do srdce, aby se ujistil, že skutečně zemře.

Srdce mu sevřela studená ruka a jasný hlas v jeho mysli řekl: Měl jsi ho zabít.

Otřásl se, aby se zbavil svých démonů, jako když ze sebe pes setřásá vodu. Musel ale neustále myslet na tajemný zážitek v Pokladnici pod Sixtinskou kaplí ve Vatikánu; v budově, ze které právě vyšel do oslnivého, neznámého slunečního svitu. Svět okolo mu připadal podivně klidný a normální – budovy Vatikánu se skvěly v jasném světle stejně jako vždy. Znovu mu na mysli vytanula vzpomínka na to, co se právě odehrálo, a přelila se přes něj jako vlna. Měl vidinu, setkal se s bohyní – jinak to stvoření popsat nedokázal – která se mu představila jako Minerva, římská bohyně moudrosti. Ukázala mu dávnou minulost i dalekou budoucnost a on nenáviděl odpovědnost, již vložila na jeho bedra.

S kým se o ni měl podělit? Jak by měl cokoli z toho, co zažil, vysvětlit? Všechno mu připadalo neskutečné.

Po své zkušenosti, která pro něj byla čirým utrpením, věděl jen jedno: boj ještě neskončil. Jednou možná přijde den, kdy se bude moct vrátit zpátky do rodného města, do Florencie, věnovat se knihám, v zimě popíjet s přáteli a na podzim s nimi vyrážet na lov, na jaře se honit za děvčaty a v létě dohlížet na sklizeň na svém sídle.

Ale dnes ještě ne.

Hluboko v srdci věděl, že boj s templáři a se zlem, které představovali, neskončil. Měli víc hlav než hydra a stejně jako netvor, kterého musel zabít sám Herkules, byli téměř nesmrtelní.

„Ezio!“

Strýcův drsný hlas ho vytrhl ze snění, které ho odmítalo pustit. Musel se vzpamatovat a uvažovat rozumně.

V Eziově hlavě zuřil požár. Opakoval si sám pro sebe vlastní jméno, aby se jím uchlácholil: Jsem Ezio Auditore da Firenze. Jsem silný, mistr tradic asasínů.

Znovu si všechno prošel: nebyl si jistý, jestli snil, nebo ne. Odhalení bohyně do základů otřáslo jeho vírou a přesvědčením. Zdálo se mu, jako by postavila na hlavu samotný čas. Vyšel ze Sixtinské kaple, kde zlý papež Alexandr VI. očividně umíral, a zamžoural do ostrého slunečního svitu. Ostatní asasíni se shlukli okolo a tvářili se vážně, ponuře a odhodlaně.

Pronásledovala ho stále stejná myšlenka: Měl jsem zabít Rodriga? Ujistit se, že je mrtvý? Rozhodl se to neudělat – a Rodrigo se zdál odhodlán vzít si vlastní život, protože ve svém konečném záměru selhal.

Ale jasný hlas se stále rozléhal Eziovou myslí.

A bylo toho víc: nepochopitelná síla ho táhla zpět do kaple – cítil, že něco zůstalo nedokončeno.

Ne Rodrigo. Nejen Rodrigo. I když ho tentokrát zabije. Něco jiného.

„Co se děje?“ zeptal se Mario.

„Musím zpátky,“ řekl Ezio. Zhoupl se mu žaludek a opět si uvědomil, že hra ještě není u konce a že by neměl odevzdat Jablko. Sotva ho to napadlo, ovládla ho drtivá naléhavost. Vytrhl se strýci a pospíšil si zpátky do šera. Mario požádal ostatní, aby zůstali na místě a drželi hlídku, sám pak synovce následoval.

* * *

Ezio se rychle vrátil k místu, kdy zanechal umírajícího Rodriga Borgiu – ale nebyl tam! Na podlaze ležel bohatě zdobený papežský plášť z damašku potřísněný krví, ale jeho majitel byl pryč. Eziovo srdce opět sevřela ruka v ledové ocelové rukavici a zdálo se, že ho rozdrtí.

Tajné dveře Pokladnice vypadaly zavřené a téměř neviditelné, když se ale Ezio přiblížil k místu, kde se, jak si pamatoval, nacházely, na dotyk se lehce otevřely. Otočil se ke strýci a uviděl v Mariově tváři strach.

„Co je tam?“ zeptal se starší muž a musel se snažit, aby jeho hlas zněl klidně.

„Tajemství,“ odpověděl Ezio.

Nechal Maria na prahu, vydal se šeře osvětlenou chodbou a doufal, že nejde pozdě, že s tím Minerva počítala a slituje se. Přece by Rodrigovi nedovolila vstoupit. Přesto si Ezio připravil skrytou čepel, kterou mu odkázal otec.

V Pokladnici stály postavy velkých lidí, ale zároveň nadlidí – byly to sochy? – a jedna držela v ruce Berlu.

Kousek Ráje.

Vypadalo to, že Berla je k postavě, která ji držela, přilepená, a když se ji Ezio pokusil postavě vytrhnout, rozzářila se a zesílila sevření. Rozzářily se i runové nápisy na zdech Pokladnice.

Ezio si vzpomněl, že se žádný člověk nesmí Jablka dotknout holou rukou. Postavy se poté odvrátily, vnořily se do země a sklepení zůstalo až na velký sarkofág a sochy okolo něj prázdné.

Ezio ucouvl, rozhlédl se a zaváhal, protože věděl, že víckrát už se nevrátí. Co očekával? Doufal snad, že se mu Minerva znovu ukáže? Copak mu neřekla všechno, co potřebovala? Anebo alespoň všechno, co pro něj bylo bezpečné vědět? Svěřila mu Jablko. Ve spojení s Jablkem by ostatní kousky Ráje propůjčily Rodrigovi nadřazenost, po které tolik dychtil, a Ezio chápal, že podobná moc by byla v rukou jakéhokoli člověka příliš nebezpečná.

„V pořádku?“ dolehl k němu Mariův hlas, stále neobvykle nervózní.

„Ano,“ odvětil Ezio a s podivným váháním se vracel zpátky na světlo.

Jakmile se vrátil ke strýci, ukázal mu Jablko.

„A Berla?“

Ezio zavrtěl hlavou.

„Bude lepší, když si ji ponechá země, ne člověk,“ řekl Mario, protože pochopil. „Ale to ti nemusím říkat. Pojď, neměli bychom se tu zdržovat.“

„Nač ten spěch?“

„Musíme si pospíšit. Myslíš si snad, že nás Rodrigo jen tak pustí?“

„Když jsem odcházel, umíral.“

„Ale to neznamená, že zemřel, že? Pojď!“

Co nejrychleji opustili Pokladnici a zdálo se, jako by se jim přitom do zad opíral studený vítr.

2.

„Kam zmizeli ostatní?“ zeptal se Ezio, který se stále cítil omráčený nedávnými událostmi, Maria, když se vraceli zpátky do hlavní lodě Sixtinské kaple. Asasíni nebyli nikde v dohledu.

„Řekl jsem jim, aby šli. Paola se vrátí do Florencie; Teodora a Antonio do Benátek. Musíme se schovat po celé Itálii. Templáři jsou v úzkých, ale ne zničení. Pokud si bratrstvo nedá dobrý pozor, postaví se znovu na nohy. Nesmíme polevit v ostražitosti. Ostatní nás budou čekat na základně v Monteriggioni.“

„Drželi hlídku.“

„To ano, ale taky poznali, kdy jejich úkol skončil. Ezio, nesmíme ztrácet čas. Všichni to víme.“ Mario se tvářil vážně.

„Měl jsem se ujistit, že je Rodrigo Borgia mrtvý.“

„Zranil tě v boji?“

„Ochránila mě zbroj.“

Mario poplácal synovce po zádech. „Moje slova byla neuvážená. Myslím, že jsi udělal dobře, když jsi nezabil zbytečně. Vždy jsem kázal umírněnost. Myslel sis, že umírá. Kdo ví? Možná to jen předstíral, možná si nevzal smrtící dávku jedu. V každém případě se musíme vypořádat s nastalou situací a nemrhat energií na úvahy o tom, co mohlo být. Vyslali jsme tebe, jednoho muže proti celé armádě templářů. Splnil jsi úkol víc než dobře. Pořád jsem tvůj starý strýček a bál jsem se o tebe. Pojď, Ezio. Musíme odsud. Máme práci a poslední, co potřebujeme, je, aby nás obklíčily stráže Borgiů.“

„Nevěřil bys, co všechno jsem viděl, strýčku.“

„Dej dobrý pozor, abys přežil, a všechno mi povyprávíš. Poslyš, ustájil jsem koně za svatým Petrem, hned za hranicemi Vatikánu. Stačí se k nim dostat a zmizíme odsud.“

„Borgiovi se nás určitě pokusí zastavit.“

Mario se zakřenil. „Samozřejmě, ale taky si myslím, že budou dnes v noci oplakávat spoustu mrtvých!“

Ezia se strýcem překvapilo, že v kapli narazili na několik kněží, kteří se vrátili, aby dokončili mši, již přerušil Eziův střet s papežem, v němž s Rodrigem bojoval o nadvládu nad kousky Ráje, které objevili.

Kněží se jim rozzlobeně postavili, obklíčili je. „Che cosa fate qui? – Co tu děláte?“ křičeli. „Zneuctili jste posvátné místo! Assassini! Bůh už se postará, abyste za hříchy zaplatili!“

Zatímco si Mario s Eziem klestili cestu rozzuřeným davem, zvony svatého Petra začaly zvonit na poplach.

„Haníte něco, čemu nerozumíte,“ řekl Ezio knězi, který se jim snažil zastoupit cestu. Měl odporně měkké tělo, proto ho Ezio odstrčil stranou co nejjemněji.

„Musíme jít, Ezio,“ pobízel ho Mario naléhavě. „Hned!“

„Jeho hlas patří ďáblu,“ zahřímal další kněz.

A jiný se přidal: „Odvraťte se od nich.“

Ezio s Mariem se protlačili zástupem na velké nádvoří kostela. Tam na ně čekalo moře rudých hábitů. Zdálo se, že se tu shromáždilo celé kolegium kardinálů, byli zmatení, ale stále pod nadvládou papeže Alexandra VI., Rodriga Borgii, velmistra templářů.

„Nevedeme svůj boj proti lidským nepřátelům,“ recitovali kardinálové, „ale proti mocnostem, silám a všemu, co ovládá tento věk tmy, proti nadzemským duchům zla. Proto vezměte na sebe plnou Boží zbroj a stůjte vždycky se štítem víry, jímž byste uhasili všechny ohnivé střely toho Zlého.“

„Co to s nimi je?“ zeptal se Ezio.

„Jsou zmatení. Hledají vedení,“ odpověděl Mario ponuře. „Pojď. Musíme zmizet, než si nás všimnou stráže Borgiů.“ Ohlédl se k Vatikánu. Ve slunci se zaleskla zbroj.

„Pozdě. Už jsou tady. Rychle!“

3.

Rudé moře vlajících kardinálských rouch se rozestoupilo před čtyřmi strážci Borgiů, kteří se pustili za Eziem a Mariem. Dav zpanikařil, kardinálové začali křičet strachy a Ezio se strýcem se ocitli uprostřed lidské arény. Kardinálové nevěděli, kam se obrátit, a bezděčně tak nepřátele obklíčili; jejich odvahu možná maně posílil příchod těžce vyzbrojených stráží, jejichž náprsní krunýře zářily na slunci. Vojáci tasili meče, vstoupili do kruhu a postavili se Eziovi s Mariem, kteří rovněž sáhli po mečích.

„Odhoďte zbraně a vzdejte se, asasíni. Obklíčili jsme vás a máme početní převahu!“ křikl velitel vojáků a vykročil.

Než mohl pokračovat, Ezio k němu s novou energií přiskočil. Velitel neměl čas zareagovat, nepočítal s tím, že se protivník zachová tváří v tvář obrovské přesile tak odvážně. Ezio roztočil meč, až z něj zůstala jen rozmazaná šmouha, a čepel zasvištěla, jak proťala vzduch. Velitel se marně pokusil útok odrazit, Ezio byl prostě příliš rychlý. Asasín s dokonalou přesností zasáhl cíl a podřízl veliteli hrdlo, ze kterého vzápětí vystříkl gejzír krve. Zbývající tři strážci zůstali nehybně stát, asasínova rychlost je totiž naprosto šokovala, takže na zručného protivníka jen tupě zírali. A zaváhání je stálo život. Eziova čepel sotva dokončila smrtící oblouk, když zvedl levou ruku, mechanismus skryté zbraně cvakl a z rukávu mu vystřelila smrtící čepel. Zabodl ji druhému strážci rovnou mezi oči, než se vůbec mohl bránit.

Maria si zatím nikdo nevšímal, udělal proto dva kroky do strany a vrhl se z boku na zbývající dva strážce, které zcela upoutala šokující, násilná scéna, jež se před nimi odehrála. Stačily další dva kroky a byl u nich. Nejbližšímu strážci vrazil meč pod náprsní krunýř a hluboko do hrudi. Mužova tvář se stáhla zmatkem a agonií. Zůstal jediný protivník. S hrůzou v očích se dal na útěk – pozdě. Eziova čepel ho zasáhla do pravého boku a Mariův meč mu rozřízl stehno. Muž padl se zachroptěním na kolena a Mario do něj kopl.

Asasíni se rozhlédli – krev stráží se roztékala po dláždění a vsakovala do šarlatových lemů kardinálských rouch.

„Pojďme, než se objeví další vojáci.“ S tasenými meči se obrátili k vyděšeným kardinálům, kteří se dali před asasíny na útěk a vyklidili jim tak cestu z Vatikánu. Uslyšeli dunění kopyt – bezpochyby se blížili další vojáci – násilím si proklestili cestu na jihovýchod a co nejrychleji se rozběhli přes otevřené náměstí pryč od Vatikánu a směrem k Tibeře. Koně, které Mario obstaral, čekali těsně za Svatým stolcem. Napřed se ale museli vypořádat s papežskými strážemi, které se k nim řítily na koních, jejichž kopyta hlasitě duněla na dláždění. Eziovi s Mariem se dařilo odrážet meči halapartny, kterými stráže bodaly.

Mario sťal jednoho vojáka zrovna ve chvíli, kdy se chystal probodnout Ezia zezadu.

„Na starocha to není špatné,“ křikl Ezio vděčně.

„Očekávám, že mi oplatíš laskavost,“ opáčil strýc. „A nejsem žádný ‚staroch‘!“

„Nezapomněl jsem nic z toho, co jsi mě naučil.“

„To doufám. Pozor!“ Ezio se bleskurychle otočil a sekl po nohách koni, na kterém přicválal strážce ohánějící se zákeřně vypadajícím palcátem.

„Buona questa!“ zařval Mario. „Dobrá rána!“

Ezio uskočil stranou, vyhnul se dalším dvěma pronásledovatelům, a když se neseni vlastní setrvačností hnali okolo, podařilo se mu vyhodit je ze sedla. Mario byl těžší a starší a raději stál na místě a po nepřátelích sekal, než aby jim uskakoval z cesty. Ale jakmile získali asasíni na okraji rozlehlého náměstí před velkým katedrálním kostelem svatého Petra výhodu, rychle zamířili do bezpečí výšin. Mrštně jako gekoni vyšplhali nahoru po drolících se stěnách domů, rozběhli se po střechách a přeskakovali ulice, které tvořily mezi domy malé kaňony. Nebylo to vždy jednoduché a v jednu chvíli to Mario skoro nezvládl a musel se prsty rychle zachytit okapu, když nedoletěl dost daleko. Zadýchaný Ezio se vrátil a vytáhl ho nahoru, takže šípy vystřelené z kuší pronásledovatelů je jen neškodně minuly.

Ale pohybovali se mnohem rychleji než těžce vyzbrojené stráže, jimž scházel výcvik asasínů a marně se tak pokoušely držet s nimi krok dole v uličkách, až nakonec začaly odpadat.

Mario s Eziem se s rachotem zastavili na střeše nad malým náměstím na okraji čtvrti Trastevere. Dva osedlaní statní hnědáci na ně čekali před zchátralým hostincem, jehož otlučený vývěsní štít nesl název U Spící lišky. Dohlížel na ně shrbený muž se skleněným okem a huňatým vousem.

„Gianni!“ zasyčel Mario.

Muž vzhlédl a odvázal koně od velkého železného kruhu zasazeného do stěny hostince. Na to Mario seskočil ze střechy, přistál v podřepu a vyhoupl se do sedla bližšího a většího z koní. Kůň zařehtal a s nervózní nedočkavostí zadupal.

„Ššš, campione,“ řekl Mario zvířeti, pak vzhlédl k Eziovi, který pořád stál na střeše, a křikl: „Pojď! Na co čekáš?“

„Jen minutku, zio,“ řekl Ezio a otočil se ke dvěma vojákům, kterým se podařilo vyškrábat nahoru na střechu a mířili teď na něj – k jeho úžasu – nějakými novými pistolemi. Odkud je, k čertu, měli? Teď ale nebyl čas na otázky. Vrhl se na ně, zaútočil skrytou čepelí, a než mohli vystřelit, podřízl oběma krk.

„Působivé,“ řekl Mario a přitáhl nedočkavému koni uzdu. „Ale hni sebou! Cosa diavolo aspetti?“

Ezio skočil ze střechy, dopadl těsně vedle druhého koně, kterého pevně držel hrbáč, odrazil se a vyhoupl se do sedla. Kůň se vzrušeně vzepjal, Ezio ho ale ihned dostal zpět pod kontrolu, otočil ho a rozjel se za strýcem k Tibeře. Gianni zatím zmizel uvnitř hostince a zpoza rohu vtrhl na náměstí jezdecký oddíl Borgiů. Ezio zaryl koni paty do slabin a se strýcem se krkolomnou rychlostí řítili rozpukanými římskými uličkami ke špinavé, líně tekoucí řece. Za zády slyšeli křik jezdců, kteří je hlasitě proklínali, protože se jim v bludišti starých uliček neustále vzdalovali.

Dostali se na Tiberský ostrov a přejeli řeku po rozviklaném mostě, který se pod kopyty koní otřásal, pak se stočili zpátky na sever a zamířili po hlavní třídě ven ze zaneřáděného městečka, které kdysi bývalo hlavním městem civilizovaného světa. Nezastavili se, dokud nebyli od Říma hodně daleko a neujistili se o tom, že se dostali z dosahu pronásledovatelů.

Kousek od vesnice Settebagni zastavili ve stínu obrovského jilmu u prašné silnice, jež se táhla podél řeky, a zhluboka si oddychli.

„To bylo o fous, strýčku.“

Starší muž pokrčil rameny a trochu bolestivě se usmál. Ze sedlové brašny vytáhl kůží obalenou čutoru s levným červeným vínem a podal ji synovci.

„Tady,“ řekl a pomalu chytal dech. „Poslouží ti.“

Ezio se napil a zašklebil se. „Kde jsi to sebral?“

„Nic kvalitnějšího U Spící lišky nemají,“ řekl Mario a zakřenil se. „Ale v Monteriggioni nás čeká něco lepšího.“

Ezio se usmál a vrátil čutoru strýci, pak se ale zachmuřil.

„Co se děje?“ zeptal se Mario jemněji.

Ezio pomalu vytáhl z vaku Jablko. „Co s ním mám dělat?“

Mario se tvářil vážně. „Představuje velkou odpovědnost. Ale musíš ji nést sám.“

„Jak bych mohl?“

„Co ti říká srdce?“

„Moje srdce se ho chce zbavit. Ale můj rozum…“

„Svěřily ti ho… síly, se kterými ses setkal v Pokladnici,“ řekl Mario vážně. „Nevrátily by ho smrtelníkům, kdyby nemělo nějaký účel.“

„Je příliš nebezpečné. Kdyby znovu padlo do nesprávných rukou…“ Ezio se zlověstně zadíval na líně tekoucí řeku. Mario se na něj v očekávání zahleděl.

Ezio zvedl Jablko v pravé ruce. Ale zaváhal. Věděl, že nemůže podobný poklad jen tak zahodit, a strýcova slova ho zviklala. Minerva by mu nedovolila vzít si Jablko zpátky bez důvodu.

„Rozhodnutí je na tobě,“ řekl Mario. „Ale pokud se ti nelíbí, že ti ho svěřili, dej ho prozatím do úschovy mně. Můžeš si ho vzít zpátky později, až se uklidníš.“

Ezio stále váhal, ale pak v dálce uslyšeli dusot kopyt a vytí psů.

„Ti bastardi to jen tak nevzdají,“ procedil Mario skrz zaťaté zuby. „No tak, dej mi ho.“

Ezio si vzdychl, vrátil Jablko zpátky do koženého vaku a hodil ho Mariovi, který ho rychle schoval do sedlové brašny.

„A teď,“ řekl Mario, „musíme i s koňmi do řeky a přeplavat na opačný břeh. Svedeme tak ze stopy ty zatracené psy. I kdyby měli dost rozumu na to, aby přeplavali Tiberu, ztratíme je támhle v lese. Pojď. Zítra touhle dobou chci být v Monteriggioni.“

„Jak rychle chceš jet?“

Mario zabořil koni paty do boků, zvíře se vzepjalo a pysky mu zbělely slinami.

„Hodně rychle,“ řekl. „Protože už nečelíme jen Rodrigovi, nýbrž i jeho synovi a dceři – Cesaremu a Lucrezie.“

„A ti jsou…?“

„Ti nejnebezpečnější lidé, jaké kdy poznáš.“

4.

Odpoledne následujícího dne se na kopci na obzoru objevilo opevněné městečko Monteriggioni, kterému dominovala Mariova rocca. Cestu urazili rychleji, než čekali, proto nyní zpomalili, aby šetřili koně.

„…a pak mi Minerva řekla o slunci,“ říkal Ezio. „Pověděla mi o katastrofě, která se kdysi dávno stala, a předpověděla další, jež teprve přijde…“

„Ale až někdy v budoucnu, vero?“ řekl Mario. „Pak si s tím nemusíme dělat starosti.“

„Si,“ odvětil Ezio. „Přemýšlím, kolik práce nás ještě čeká.“ Přemítavě se odmlčel. „Možná bude brzy po všem.“

„Bylo by to tak zlé?“

Ezio se chystal odpovědět, když ho přerušil výbuch: výstřel z děla ze směru, kde leželo město. Tasil meč, postavil se ve třmenech a pohledem přelétl cimbuří.

„Žádný strach,“ řekl Mario a od srdce se zasmál. „Jenom cvičí. Vylepšili jsme zbrojnici a na hradbách rozestavěli nová děla. Každý den cvičíme.“

„Hlavně ať nemíří na nás.“

„Žádný strach,“ zopakoval Mario. „Pravda, chlapi se ještě nenaučili dobře cílit, ale mají dost rozumu na to, aby nepálili po svém veliteli!“

Zakrátko projeli otevřenou branou města a vydali se nahoru po hlavní třídě k citadele. V ulici se shlukly davy a lidé hleděli na Ezia se směsicí respektu, obdivu a náklonnosti.

„Vítejte zpátky, Ezio!“ zavolala jedna žena.

„Grazie, madonna.“ Ezio opětoval její úsměv a lehce se uklonil.

„Třikrát hurá pro Ezia!“ ozval se dětský hlas.

„Buongiorno, fratellino,“ řekl mu Ezio. Obrátil se k Mariovi a dodal: „Je fajn být doma.“

„Myslím, že mají větší radost z toho, že vidí tebe než mě,“ řekl Mario, ale usmíval se a spousta lidí, hlavně těch starších, křičela jeho jméno.

„Už se těším, až zase uvidím staré rodinné sídlo,“ řekl Ezio. „Dlouho jsem tu nebyl.“

„To máš pravdu. A je tu pár lidí, kteří tě s radostí přivítají.“

„Kdo?“

„Neuhodneš? Přece nejsi tak zaměstnaný službou bratrstvu.“

„Samozřejmě. Myslíš matku a sestru. Jak se mají?“

„No, tvoje sestra byla velmi nešťastná, když jí zemřel manžel, ale čas vyléčí většinu ran a myslím, že teď už je jí mnohem líp. Vlastně, tady ji máme.“

Vjeli na nádvoří Mariova opevněného sídla, a když sesedali, objevila se na vrcholu mramorového schodiště, které vedlo k hlavnímu vchodu, Eziova sestra Claudia, seběhla dolů a vrhla se bratrovi do náruče.

„Bratře!“ vykřikla a objala ho. „Tvůj návrat je tím nejlepším dárkem k narozeninám, jaký jsem si mohla přát.“

„Claudio, drahá,“ řekl Ezio a pevně ji držel. „Jsem rád, že jsem zpátky. Jak je matce?“

„No, Bůh žehnej. Umírá touhou vidět tě – od chvíle, kdy se nám doneslo, že se vracíš, jsme jako na trní. A tvá sláva tě předchází.“

„Pojďme dovnitř,“ řekl Mario.

„A je tu ještě někdo, kdo tě rád uvidí,“ pokračovala Claudia, vzala ho za paži a šla s ním nahoru po schodech. „Hraběnka z Forlì.“

„Caterina? Tady?“ Ezio se snažil potlačit vzrušení v hlase.

„Nevěděly jsme, kdy dorazíš. S matkou jely za abatyší, ale se západem slunce budou zpátky.“

„Práce je vždy na prvním místě,“ řekl Mario vědoucně. „Na dnešní večer svolám schůzku bratrstva. Vím, že hlavně Machiavelli se nemůže dočkat, až si s tebou promluví.“

„Je po všem?“ zeptala se Claudia naléhavě. „Je Španěl opravdu mrtvý?“

Eziovy šedé oči ztvrdly. „Všechno vám vysvětlím na schůzce dnes večer,“ řekl jí.

„Dobrá,“ odvětila Claudia, ale tvářila se ustaraně, když odcházela.

„A, prosím, pozdrav ode mě hraběnku, až se vrátí,“ zavolal za ní Ezio. „Dnes večer za ní a za matkou přijdu. Ale napřed musím s Mariem projednat něco naléhavého.“

Když osaměli, Mario zvážněl. „Musíš se na dnešní večer dobře připravit, Ezio. Machiavelli se objeví se západem sluncem a vím, že na tebe má spoustu otázek. Promluvíme si a pak by sis měl odpočinout – neuškodí ti, když znovu poznáš naše město.“

* * *

Po rozhovoru s Mariem ve studovně se Ezio vydal do Monteriggioni. Nad hlavou mu stále visela otázka, jestli papež přežil, nebo ne, proto se chtěl rozptýlit. Mario navrhl, aby navštívil krejčího a objednal si nové šaty náhradou za ty, které si zničil cestou, a tak zamířil napřed do dílny, kde našel krejčího, jak sedí se zkříženýma nohama na lavici a sešívá brokátový plášť smaragdově zelené barvy.

Ezio měl toho muže rád, byl to dobře naložený chlapík o něco starší než Ezio. Krejčí ho vřele uvítal.

„Čemu vděčím za vaši návštěvu?“ zeptal se.

„Asi je na čase, abych si pořídil nové šaty,“ řekl Ezio trochu lítostivě. „Povězte mi, co si myslíte, ale upřímně.“

„I kdybych se neživil prodejem šatstva, signore, stejně bych vám poradil, abyste si koupil nové oblečení.“

„Myslel jsem si to! Dobrá!“

„Vezmu vám míry. Pak si můžete vybrat barvy, které by se vám líbily.“

Ezio se podřídil krejčího příkazům a na kabátec si zvolil diskrétní tmavě šedý samet a k němu vlněné punčochy stejné barvy.

„Může to být hotové dnes večer?“

Krejčí se usmál. „Ne, pokud chcete, abych odvedl dobrou práci, signore. Ale mohl byste si je přijít vyzkoušet zítra v poledne.“

„Dobrá,“ odvětil Ezio a doufal, že schůzka, které se měl večer zúčastnit, nevyústí v jeho okamžitý odjezd z Monteriggioni.

Procházel zrovna hlavním náměstím, když si všiml atraktivní ženy, která zápasila s neforemnou bednou plnou červených a žlutých květin, jež pro ni byla očividně příliš těžká. V tu denní dobu bylo okolo jen málo lidí a Ezio dokázal těžko odolat dámě v nesnázích.

„Mohu vám pomoci?“ zeptal se a přistoupil k ní.

Usmála se na něj. „Ano, muže jako vy zrovna potřebuju. Květiny měl vyzvednout můj zahradník, ale onemocněla mu žena, proto se musel vrátit domů. Šla jsem okolo, tak mě napadlo, že je vyzvednu sama, ale bedna je příliš těžká. Mohl byste…?“

„Jistě.“ Ezio se sehnul a hodil si bednu na rameno. „Tolik květin. Jste šťastná žena.“

„Ještě šťastnější, že jsem na vás narazila.“

Nebylo pochyb o tom, že s ním flirtuje. „Mohla jste pro ně poslat manžela nebo sluhu,“ řekl.

„Mám jen jednu služku a ta není ani zdaleka tak silná jako já,“ odpověděla žena. „A co se týká manžela – toho nemám.“

„Chápu.“

„Objednala jsem ty květiny na narozeniny Claudii Auditore.“ Žena na něj pohlédla.

„To zní jako zábava.“

„Bude.“ Odmlčela se. „Vlastně, pokud byste mi chtěl pomoct ještě jinak, hledám někoho trochu na úrovni, kdo by mě na hostinu doprovodil.“

„Myslíte si, že mám dostatečnou úroveň?“

Dodala si odvahy. „Ano! Nikdo tady ve městě se neprochází vznešeněji než vy, pane. Jsem si jistá, že byste udělal dojem i na samotného Ezia, Claudiina bratra.“

Ezio se usmál. „Lichotíte mi. Ale co víte o tomhle Eziovi?“

„Claudia – moje dobrá přítelkyně – má o něm to nejlepší mínění. Ale jen zřídkakdy ji navštěvuje, a jestli jsem to pochopila dobře, je dost rezervovaný.“

Ezio se rozhodl vyjít s pravdou ven. „Pravda, bohužel jsem… rezervovaný.“

Žena zalapala po dechu. „Ach ne! Vy jste Ezio! Nemůžu tomu uvěřit. Claudia se zmínila o tom, že se máte vrátit. Hostina má být překvapením. Prosím, slibte mi, že jí nic nepovíte.“

„Raději byste mi teď měla říct, kdo jste.“

„Ach, samozřejmě. Jsem Angelina Ceresa. Teď chci váš slib.“

„A co mi dáte za to, že budu mlčet.“

Šibalsky na něj pohlédla. „Ach, určitě mě něco napadne.“

„Rád bych slyšel víc.“

Dorazili ke dveřím Angelinina domu. Otevřela jim starší hospodyně a Ezio postavil bednu s květinami na kamennou lavičku ve dvoře. Otočil se k Angelině a usmál se.

„Tak povíte mi to?“

„Později.“

„Proč ne hned?“

„Signore, ujišťuju vás, že čekání bude stát za to.“

Ani jeden netušil, že nadcházející události způsobí, že už se nikdy nesetkají.

Ezio odešel. Den se pomalu chýlil ke konci, proto zamířil zpátky k citadele. V blízkosti stájí si všiml, že středem ulice jde malá dívenka a očividně je sama. Chystal se ji oslovit, když tu ho přerušil zběsilý křik a dunění kopyt. Bleskurychle děvčátko popadl a ucouvl do bezpečí vchodu. A právě včas, protože zpoza rohu vyrazil statný válečný oř, osedlaný, ale bez jezdce. Belhal se za ním Mariův podkoní, starší muž jménem Federico, kterého Ezio dobře znal.

„Torna qui, maledetto cavallo!“ křičel Federico bezmocně za prchajícím koněm. Když uviděl Ezia, řekl: „Můžete mi, prosím, pomoct, pane? Je to oblíbený kůň vašeho strýce. Právě jsem se ho chystal odsedlat a vyhřebelcovat, ale něco ho muselo vyděsit; je přecitlivělý.“

„Žádný strach, pokusím se vám ho chytit.“

„Děkuju, děkuju.“ Federico si utřel čelo. „Už na to začínám být starý.“

„Žádný strach. Zůstaňte tady a dejte pozor na to dítě – myslím, že se ztratilo.“

„Zajisté.“

Ezio se rozběhl za koněm a bez problémů ho našel. Uklidnil se a žvýkal seno naložené na voze. Když se Ezio přiblížil, kůň uskočil, pak ale Ezia poznal a neutekl. Ezio mu chlácholivě položil ruku na šíji a poplácal ho, aby ho uklidnil, pak ho vzal za uzdu a jemně ho vedl zpět směrem, odkud přišli.

Cestou zpátky dostal šanci udělat další dobrý skutek, narazil totiž na mladou ženu šílící úzkostí, která se ukázala být matkou ztraceného děvčátka. Ezio jí vysvětlil, co se stalo, ale dal si dobrý pozor, aby neprozradil, v jakém nebezpečí se dítě doopravdy ocitlo. Jakmile jí řekl, kde děvčátko je, rozběhla se žena tím směrem a volala dceru jménem – „Sophio! Sophio!“ – načež Ezio uslyšel zvolání: „Maminko!“ O několik minut později dorazil ke skupince a podal otěže Federicovi, který mu znovu poděkoval a poprosil ho, aby neříkal nic Mariovi. Ezio mu to slíbil a Federico odvedl koně zpátky do stájí.

Matka s dítětem pořád čekala a Ezio se k nim s úsměvem otočil.

„Chce vám poděkovat,“ řekla matka.

„Děkuju,“ řekla Sophia poslušně a hleděla na něj se směsicí úžasu a obav.

„Příště se drž matky,“ řekl Ezio laskavě. „Už jí neutíkej, capisco?“

Děvčátko mlčky přitakalo.

„Byli bychom ztraceni, kdyby se o nás vaše rodina nestarala, signore,“ řekla matka.

„Děláme, co můžeme,“ řekl Ezio, když ale vcházel do citadely, byl celý ustaraný. I když si byl docela jistý, že si dokáže stát za svým, na schůzku s Machiavellim se netěšil.

* * *

Do schůzky zbýval ještě nějaký čas, a tak aby se vyhnul ponurým úvahám a z přirozené zvědavosti, vyšplhal Ezio nahoru na hradby prohlédnout si nové kanóny, které tu Mario nechal rozmístit a na které byl tak pyšný. Bylo jich tu několik, všechny krásně odlité z bronzu, a vedle každého ležela úhledná hromádka železných koulí. Největší děla měla hlaveň dlouhou deset stop a Mario se zmínil o tom, že váží až dvacet tisíc liber, ale byla tu i menší děla, se kterými se snadněji zacházelo a byla rozmístěná mezi nimi. Na věžích, které se tyčily nad hradbami, pak byly těžké kanóny na železných podstavcích stejně jako lehká děla na dřevěných vozících.

Ezio přistoupil ke skupince dělostřelců, která se shlukla kolem většího kanónu.

„Jsou to pěkné potvory,“ řekl a přejel rukou po zdobení okolo díry na prach.

„To jsou, messer Ezio,“ řekl velitel skupiny, drsný hlavní seržant, kterého si Ezio pamatoval z první návštěvy v Monteriggioni v dobách, kdy byl ještě mladíček.

„Slyšel jsem vás předtím cvičit. Můžu si zkusit z jednoho vystřelit?“

„To můžete. Ale předtím jsme pálili z menšího děla. Tahle velká jsou úplně nová. Ještě jsme nepřišli na to, jak se nabíjejí, a hlavní zbrojmistr, který je měl nachystat někam zmizel.“

„Hledá ho někdo?“

„To jo, pane, ale zatím jsme ho nenašli.“

„Taky se tu porozhlédnu. Koneckonců, ty věci nejsou na ozdobu a jeden nikdy neví, kdy je budeme potřebovat.“

Ezio pokračoval v procházce po hradbách. Neušel víc než dvacet třicet yardů, když k němu z dřevěné chatrče na vrcholu jedné z věží dolehlo sténání. Nedaleko ležela bedna s nářadím, a jak se blížil, ze sténání se stalo chrápání.

Uvnitř chatrče byla tma a vedro a odporně to tu páchlo vyčpělým vínem. Když Eziovy oči přivykly tmě, snadno rozeznal velkou postavu muže v ušpiněné košili nataženou na hromadě slámy. Lehce muže nakopl, ale ten jen zaprskal a obrátil se obličejem ke stěně.

„Salve, messere,“ řekl Ezio a znovu muže nakopl, tentokrát ale nijak jemně.

Muž k němu otočil hlavu a otevřel jedno oko. „Co je, příteli?“

„Potřebujeme, abyste přichystal kanóny na hradbách.“

„Dneska ne, kamaráde. Hned zítra ráno.“

„Jste příliš opilý, než abyste konal svoji práci? Kapitánu Mariovi by se asi nelíbilo, kdyby se o tom dozvěděl.“

„Dneska už nepracuju.“

„Ale ještě není tak pozdě. Víte, kolik je hodin?“

„Ne. A nezajímá mě to. Starám se o děla, ne o hodiny.“

Ezio si dřepl, aby si s mužem promluvil, a ten se naopak zvedl do sedu, zhluboka si říhl a zafuněl Eziovi do obličeje. Dech mu páchl česnekem a levným vínem. Ezio se zvedl.

„Potřebujeme připravit kanóny k palbě, a to hned,“ řekl. „Mám si najít někoho schopnějšího?“

Muž se vyškrábal na nohy. „Ne tak rychle, příteli. Nikdo jiný na moje děla ani nesáhne.“ Opřel se o Ezia a popadl dech. „Nevíte, jak to chodí – někteří z vojáků nemají k dělostřelectvu žádnou úctu. Pro spoustu z nich je to samozřejmě novinka, to přiznávám, ale říkám vám, oni čekají, že zbraně budou fungovat jako magie, prostě tak! Nedokážou z nich dostat dobrý výkon.“

„Můžeme mluvit za chůze?“ řekl Ezio. „Čas nestojí, víte?“

„Podívejte,“ pokračoval zbrojmistr, „tyhle věcičky jsou bezvadné. Pro kapitána Maria jenom to nejlepší – ale pořád jsou dost jednoduché. Dostaly se mi do rukou francouzské plány ruční zbraně. Říkají jí železný vrah. Velice chytré. Jen si to představte, ruční kanón. To je budoucnost, kamaráde.“

Přiblížili se ke skupině postávající okolo děla.

„Můžete zastavit pátrání,“ řekl Ezio vesele. „Tady je.“

Hlavní seržant se na zbrojmistra zadíval a přimhouřil oči. „Je v tom až po uši, co?“

„Možná na tom nejsem nejlíp,“ opáčil zbrojmistr, „ale hluboko v srdci jsem mírumilovný muž. V těchhle dobách můžu přežít, jenom když probudím válečníka v sobě. Proto je mojí povinností pít.“ Odstrčil seržanta stranou. „Podíváme se, co tu máme…“

Zbrojmistr si dělo chvíli prohlížel, pak se otočil k vojákům. „Co jste s tím prováděli? Strkali jste prsty, kam jste neměli, co? Díkybohu, že jste ze žádného nevypálili: mohli jste nás všechny zabít. Ještě nejsou připravená. Potřebují napřed pořádně vyčistit.“

„S vámi po ruce možná nebudeme děla vůbec potřebovat,“ řekl seržant. „Prostě vás necháme na nepřítele funět!“

Ale zbrojmistr už se pustil do práce čistící tyčí a chuchvalci hrubé, olejem napuštěné bavlny. Když práci dokončil, postavil se a protáhl si záda.

„Tak, hotovo,“ řekl. Otočil se k Eziovi a pokračoval: „Teď nechte ty chlapíky dělo nabít – na to stačí, i když Bůh ví, že jim trvalo hodně dlouho, než se to naučili – a můžete si to zkusit. Podívejte támhle na ten kopec. Rozmístili jsme na něm několik terčů. Začněte tím, že namíříte na něco ve stejné úrovni, kdyby kanón vybuchl, neurve vám tak aspoň hlavu.“

„To mě uklidnilo.“

„Zkuste to, messere. Tady je doutnák.“

Ezio ho umístil do otvoru. Dlouho se nic nedělo, pak ale uskočil, protože sebou kanón trhl a zaduněl. Zadíval se na terče a všiml si, že koule jeden z nich rozdrtila.

„Dobrá práce,“ pochválil ho zbrojmistr. „Perfetto! Aspoň někdo kromě mě tu umí střílet.“

Ezio nechal muže nabít a znovu vypálil, tentokrát ale minul.

„Nemůžete vždycky vyhrát,“ řekl zbrojmistr. „Vraťte se za svítání. Budeme zase cvičit, můžete se naučit cílit.“

„Přijdu,“ řekl Ezio, aniž by tušil, že až bude příště pálit z děla, nepůjde o cvičení.

5.

Když Ezio vstoupil do hodovní síně Mariovy citadely, houstly už večerní stíny a sluhové zapalovali pochodně a svíčky, aby zahnali šero. Šero, které odráželo Eziovu náladu, jež se s blížící se schůzkou zhoršovala.

Byl tak zaujat vlastními myšlenkami, že si napřed ani nevšiml ženy stojící u obrovského krbu. Měla štíhlou, ale silnou postavu, která vedle masivních sloupů vytesaných do podoby lidských postav podpírajících krbovou římsu vypadala maličká. Překvapilo ho, když k němu žena přistoupila a dotkla se jeho paže. Jakmile ji poznal, tvář mu zjihla a objevila se na ní čirá radost.

„Buonasera, Ezio,“ řekla a jeho napadlo, že se chová neobvykle stydlivě.

„Buonasera, Caterina,“ odpověděl hraběnce z Forlì a uklonil se. Kdysi dávno si byli velmi blízcí, když se ho ale dotkla, oba pocítili sílu okamžiku. „Claudia mi řekla, že jsi tady, a já se těšil, až tě zase uvidím. Ale…“ zaváhal. „Monteriggioni je od Forlì hodně daleko a…“

„Nelichoť si, nepřijela jsem z takové dálky jen kvůli tobě,“ řekla a do hlasu se jí vrátilo něco z dřívější ostrosti, její úsměv ale napovídal, že to nemyslí úplně vážně. V tu chvíli si uvědomil, že ho tato nezávislá a nebezpečná žena stále přitahuje.

„Jsem ti kdykoli k službám, madonna – v jakémkoli ohledu.“ Myslel to vážně.

„Raději nic neslibuj,“ varovala ho a do hlasu se jí vloudilo napětí.

„Co se děje?“

„Nejedná se o jednoduchou věc,“ pokračovala Caterina Sforza. „Přišla jsem hledat spojence.“

„Pověz mi víc.“

„Obávám se, že tvá práce ještě neskončila, Ezio. Papežské armády pochodují na Forlì. Mé panství je malé, ale naštěstí – anebo naneštěstí – leží v strategicky nanejvýš důležité oblasti.“

„A žádáš mě o pomoc?“

„Mé jednotky jsou slabé – tví condottieri by naší věci velmi pomohli.“

„O tom si budu muset promluvit s Mariem.“

„Neodmítne mě.“

„To ani já.“

„Když mi pomůžeš, neuděláš jen dobrý skutek, postavíš se zároveň silám zla, proti kterým jsme vždy táhli za jeden provaz.“

Zatímco mluvili, objevil se Mario. „Ezio, contessa, už na vás čekáme,“ řekl a tvářil se neobvykle vážně.

„Ještě si promluvíme,“ řekl jí Ezio. „Musím na schůzku, kterou svolal strýc. Asi budu muset vysvětlit své konání. Sejdeme se později.“

„Schůzka se týká i mě,“ řekla Caterina. „Půjdeme dovnitř?“

6.

Komnata byla Eziovi povědomá. Na vnitřní stěně visely stránky velkého kodexu. Stůl, obvykle plný papírů, byl uklizený a okolo seděli na prostých židlích s rovným opěradlem z tmavého dřeva členové bratrstva asasínů, kteří se shromáždili v Monteriggioni, spolu s členy rodiny Auditore, kteří o řádu věděli. Mario se posadil za stůl, na jehož konci seděl muž v tmavém oděvu, stále mladý, přestože mu čelo brázdily hluboké vrásky od zadumaného vraštění. Byl to jeden z Eziových nejbližších společníků a zároveň nejnemilosrdnější kritik: Niccolò Machiavelli. Muži si rezervovaně kývli na pozdrav a Ezio pak pozdravil i Claudiu a matku, Mariu Auditore, po manželově smrti hlavu rodiny. Maria jediného žijícího syna objala tak pevně, jako by na tom závisel její život, a sledovala ho zářícíma očima, když od ní odstoupil a usedl vedle Cateriny a naproti Machiavellimu. Ten nyní vstal a tázavě na něj pohlédl. Očividně nebudou ztrácet čas zdvořilostmi.

„Za prvé ti asi dlužím omluvu,“ začal Machiavelli. „Nebyl jsem v Pokladnici a naléhavé záležitosti mě odvedly do Florencie dřív, než jsem mohl zjistit, co se uvnitř seběhlo. Mario nám pověděl, co se stalo, ale jen tvé vysvětlení může být doopravdy úplné.“

Ezio vstal a promluvil prostě a přímo. „Vstoupil jsem do Vatikánu, narazil na Rodriga Borgiu, papeže Alexandra VI., a konfrontoval ho. Měl u sebe jeden z kousků Ráje, Berlu, a použil ho proti mně. Podařilo se mi ho porazit a s pomocí spojených sil Jablka a Berly jsem získal přístup do tajné Pokladnice. Rodriga jsem nechal venku. Byl zoufalý a žadonil, abych ho zabil. Neudělal jsem to.“ Ezio se odmlčel.

„Co pak?“ pobídl ho Machiavelli, zatímco ostatní mlčky poslouchali.

„V Pokladnici jsem našel spoustu podivných věcí – věcí, o kterých se mi ani nesnilo.“ Ezio byl viditelně dojat a jen s námahou se ovládl. „Zjevila se mi bohyně Minerva. Vyprávěla mi o strašlivé tragédii, která v budoucnu potká lidstvo, ale také o ztracených chrámech, jež by nám mohly pomoct a spasit nás, pokud je najdeme. Zdálo se mi, že vyvolala nějaký přelud, který měl něco společného se mnou, ale nevím co. Poté co mě varovala a předpověděla budoucnost, zmizela. Vyšel jsem ven a viděl, že papež umírá – tak mi to aspoň připadalo; zdálo se mi, že požil jed. Později mě něco přimělo vrátit se. Vzal jsem si zpátky Jablko, ale Berlu, další kousek Ráje, pohltila země. A jsem rád: samotné Jablko, které jsem svěřil do úschovy Mariovi, představuje větší zodpovědnost, než jakou bych si přál.“

„Úžasné!“ zvolala Caterina.

„Podobný zázrak si neumím ani představit,“ dodala Claudia.

„Takže Pokladnice neukrývala strašlivou zbraň, jak jsme se obávali – nebo aspoň nepadla do rukou templářů. To je dobrá zpráva,“ řekl Machiavelli vyrovnaně.

„A co bohyně – Minerva?“ zeptala se Claudia. „Vypadala jako… my?“

„Vypadala jako člověk, a zároveň nadčlověk,“ řekl Ezio. „Podle vlastních slov patřila k rase mnohem starší a vyspělejší, než je naše. Vymřela ale před mnoha staletími. Čekala na ten okamžik velmi dlouho. Kéž bych dokázal popsat magii, jakou mi předvedla.“

„O jakých chrámech to mluvila?“ zajímal se Mario.

„Nevím.“

„Říkala, že je máme najít? Jak máme vědět, co hledat?“

„Možná bychom… možná se nám cesta odhalí sama, až začneme pátrat.“

„Pak se musíme ihned pustit do práce,“ řekl Machiavelli rozhodně. „Ale napřed musíme všechno připravit. Pověz nám o papeži. Říkáš, že nezemřel?“

„Když jsem se vrátil do Pokladnice, našel jsem na zemi jeho plášť. On sám ale zmizel.“

„Slíbil ti něco? Projevil lítost?“

„Ani jedno. Byl odhodlaný získat moc. Když si uvědomil, že se mu to nepodaří, zhroutil se.“

„A když jsi odcházel, umíral.“

„Nemínil jsem být tím, kdo ho zabije.“

„Měl jsi to udělat.“

„Nejsem tu, abych se ospravedlňoval. Stojím si za svým rozhodnutím. Teď bychom si měli promluvit o budoucnosti. Co uděláme?“

„Ať už se usneseme na čemkoli, budeme si muset pospíšit, protože jsi všechno zkomplikoval, když jsi velmistra templářů nezabil.“ Machiavelli chvíli těžce dýchal, pak se uvolnil. „Dobrá, Ezio. Víš, jak moc si tě vážíme. Nikdy bychom se nedostali tak daleko, kdybys dvacet let oddaně nesloužil bratrstvu asasínů a Zákonu. A jedna moje část ti tleská za to, že jsi nezabil, když jsi to nepovažoval za nutné. Zachoval ses čestně. Ale pochybil jsi, příteli, a to znamená, že nás čeká nebezpečný úkol, který nesmíme odkládat.“ Odmlčel se a bystrým pohledem přelétl shromáždění. „Naši špehové v Římě potvrzují, že Rodrigo už skutečně není tak nebezpečný. Má aspoň trochu nalomeného ducha. Říká se, že je méně nebezpečné bojovat se lvíčetem než se starým, umírajícím lvem; ale v případě Borgiů je tomu přesně naopak. Nyní se musíme vypořádat s Rodrigovým synem Cesarem. Má obrovský majetek, který Borgiové nahromadili poctivým i nepoctivým způsobem – hlavně ale nepoctivým,“ Machiavelli se křivě usmál, „velí obrovské armádě výborně vycvičených vojáků a plánuje dobýt celou Itálii, celý poloostrov, nemíní se zastavit na hranici Neapolského království.“

„Neodvážil by se… to by nedokázal!“ zařval Mario.

„Odvážil a dokázal,“ vyštěkl Machiavelli. „Je skrz naskrz prohnilý a oddaný templářům stejně jako jeho otec papež, zároveň je ale výtečný a zcela nemilosrdný voják. Vždy toužil být vojákem, i když ho otec v sedmnácti letech jmenoval kardinálem ve Valencii. Jak všichni víme, vzdal se své pozice, což z něj dělá prvního kardinála v dějinách církve, který to udělal. Borgiové se chovají, jako by naše země a Vatikán byly jejich soukromým panstvím. Cesare plánuje rozdrtit napřed sever, podrobit si Romagnu a izolovat Benátky. Zamýšlí také vykořenit a zničit zbývající asasíny, protože dobře ví, že jsme jediní, kdo ho může zastavit. ‚Aut Cesar, aut nihil‘ – tak zní jeho motto – ‚buď jste se mnou, nebo jste mrtví‘. A ten šílenec tomu asi doopravdy věří.“

„Strýc se zmínil o jeho sestře,“ začal Ezio.

Machiavelli se k němu otočil. „Ano. Lucrezia. Ona a Cesare si jsou… jak to říct? Velmi blízcí. Drží pospolu; když zrovna nevraždí své bratry a sestry, manžele a manželky, které považují za nepohodlné… spí spolu.“

Maria Auditore znechuceně vykřikla.

„Musíme s nimi jednat nanejvýš opatrně jako s klubkem zmijí,“ dokončil Machiavelli. „A jen Bůh ví, kde a kdy příště udeří.“ Odmlčel se a do poloviny vyprázdnil sklenku vína. „A teď, Mario, půjdu. Ezio, věřím, že se brzy opět setkáme.“

„Chceš odjet ještě teď večer?“

„Není času nazbyt, dobrý Mario. Ještě dnes večer vyrazím do Říma. Sbohem.“

Když Machiavelli odešel, rozhostilo se v komnatě ticho. Po dlouhé odmlce Ezio hořce řekl: „Klade mi za vinu, že jsem nezabil Rodriga, když jsem měl šanci.“ Rozhlédl se. „Všichni mě viníte.“

„Kdokoli z nás mohl dospět ke stejnému rozhodnutí,“ řekla matka. „Byl sis jistý, že umíral.“

Mario k němu přistoupil a objal ho paží okolo ramen. „Machiavelli ví, jak cenný pro nás jsi; všichni to víme. A i kdybychom odklidili z cesty papeže, pořád bychom se museli vypořádat s jeho potomky.“

„Ale kdybych uřízl netvorovi hlavu, přežilo by tělo?“

„Musíme se vypořádat se situací, jaká je, dobrý Ezio, a nezabývat se tím, co mohlo být.“ Mario ho poplácal po zádech. „Zítra nás čeká rušný den. Navrhuju, abychom povečeřeli a šli brzy spát!“

Caterina pohlédla na Ezia. Zdálo se mu to, nebo v jejích očích zahlédl záblesk chtíče? V duchu pokrčil rameny. Možná si to jen představoval.

7.

Ezio pojedl lehce – jen pollo ripieno se smaženou zeleninou – a chianti si zředil vodou. U večeře toho moc nenamluvil a na matčiny otázky odpovídal sice zdvořile, zato krátce. Napětí, které v něm před schůzkou narůstalo, odplynulo a cítil se velmi unavený. Od odjezdu z Říma měl sotva čas si odpočinout a teď se zdálo, že bude muset na neurčito odložit tajné přání strávit nějaký čas ve starém domě ve Florencii, číst si a procházet se krajinou.

Jakmile to bylo jen trochu přijatelné, Ezio se omluvil a vydal se do ložnice, velké, tiché, šeré komnaty v jednom z horních pater s výhledem do kraje místo na město. Sotva vešel a propustil sluhu, nechal ze sebe vyprchat ztuhlost, která ho celý den držela na nohou; nahrbil se, schoulil ramena a sotva šoupal nohama. Pohyboval se pomalu a rozvážně. Zamířil k vaně, kterou mu sluha připravil. Cestou k ní si zul boty a svlékl šaty a na chvíli zůstal stát nahý před velkým zrcadlem na stojanu vedle měděné vany. Unaveně se na sebe zadíval. Kam zmizela poslední čtyři desetiletí? Narovnal se. Byl starší, silnější a dozajista i moudřejší, ale nemohl popřít, že se zároveň cítil nesmírně unavený.

Ezio odhodil oděv na postel. Pod ní měl v zamčené truhlici z jilmového dřeva schované tajné kodexové zbraně, které mu vyrobil Leonardo da Vinci. Zítra ráno, hned po válečné poradě se strýcem, je prohlédne. Původní skrytou čepel odkládal, jen když byl nahý, a i pak si ji nechával v dosahu. Nosil ji neustále; stala se jeho součástí.

Ezio si povzdychl a vklouzl do vany. Ponořil se až po krk do horké vody, foukl do jemně navoněné páry, zavřel oči a dlouze, pomalu vydechl úlevou. Konečně klid. Raději by si ho měl užít, protože bude trvat jen několik hodin.

Zdříml si a právě začal snít, když ho probudil tichounký zvuk – za těžkými vyšívanými závěsy se otevřely a zavřely dveře. Okamžitě zbystřil jako divoké zvíře. Tiše se natáhl pro zbraň a nacvičenými pohyby si ji připnul na zápěstí. Pak se zvedl, otočil, narovnal a upřel pohled na dveře. Připravil se.

„No,“ řekla Caterina a s úsměvem k němu vykročila. „Za ty roky jsi se rozhodně nezmenšil.“

„Máte nade mnou výhodu, contessa,“ usmál se Ezio. „Jste oblečená.“

„Určitě bychom to mohli změnit. Ale já čekám.“

„Na co?“

„Že řekneš, že se nepotřebuješ podívat. Že aniž bys mě viděl nahou, víš jistě, že ke mně příroda byla laskavá, dokonce laskavější než k tobě.“ Zakřenila se, když uviděla, jak zmateně se Ezio tváří. „Ale pamatuju si, že komplimenty ti nikdy nešly tak jako zabíjení templářů.“

„Pojď sem!“

Přitáhl si ji blíž, odepnul si čepel a odložil ji, pak jí rozvázal pásek šatů a pustil se do tkanic na živůtku. O několik vteřin později ji zvedl do vany, kde se k sobě přitiskli rty a propletli si nahé končetiny.

Nezůstali ve vaně dlouho. Brzy z ní vylezli a navzájem se osušili hrubými plátěnými ručníky, které připravil sluha. Caterina vytáhla z kapsičky šatů lahvičku s voňavým masážním olejem.

„Teď si lehni na postel,“ řekla. „Chci se ujistit, že jsi na mě připravený.“

„Přece vidíš, že jsem.“

„Vyhov mi. Dopřej si to.“

Ezio se usmál. Bylo to lepší než spánek. Spánek mohl počkat.

Spánek musel nakonec počkat tři hodiny, teprve pak se totiž Caterina stulila do jeho náruče. Usnula jako první a on ji chvíli sledoval. Příroda k ní byla skutečně laskavá. Pořád měla štíhlou, ale zaoblenou postavu s úzkými boky, širokými rameny a malými, zato dokonalými ňadry dvacetileté dívky, hříva jemných, světle rusých vlasů ho šimrala na hrudi, když na ni složila hlavu, a její vůně ho vzrušovala stejně jako před lety. Jednou nebo dvakrát se v noci probudil a zjistil, že se od ní odvrátil, když ji ale vzal znovu do náruče, přitulila se k němu, aniž by se probudila, radostně si oddychla a stiskla mu předloktí. Ezio později přemýšlel, jestli to nebyla ta nejlepší noc milování v jeho životě.

Samozřejmě zaspali, ale Ezio si nemínil nechat ujít další milování kvůli cvičení ve střelbě z kanónu, i když ho za to jedna část mysli kárala. V pozadí slyšel vzdálený dusot běžících nohou, řinčení zbraní a hlasité povely, po nichž následovalo zadunění děla.

„Cvičí s novým kanónem,“ řekl Ezio, když Caterina zaváhala a tázavě na něj pohlédla. „Manévry. Mario je přísný velitel.“

Těžké brokátové závěsy na oknech zadržovaly většinu světla a v pokoji tak panovalo příjemné šero; neobtěžoval je žádný sluha. Brzy nato Caterinino sténání plné rozkoše přehlušilo všechny ostatní zvuky. Stiskl jí pevně silné hýždě a ona ho k sobě naléhavě tiskla, když tu jejich milování přerušilo dunění víc než jednoho děla.

Mír a příjemná atmosféra pokoje byly najednou ty tam. Okna s hlasitým břinkotem vybuchla, část vnější stěny se zřítila a jen několik palců od lůžka dopadla obrovská dělová koule. Podlaha se pod její tíhou prohnula.

Ezio zareagoval instinktivně a při první známce nebezpečí Caterinu ochranitelsky zalehl. Z milenců se rázem stali profesionálové a kolegové – pokud měli milenci zůstat, museli přežít.

Vyskočili z postele a začali na sebe natahovat svršky. Ezio si všiml, že kromě báječné lahvičky s olejem měla Caterina v šatech ukrytou i dýku se zubatým ostřím.

„Co to, k čertu…?“ vykřikl Ezio.

„Jdi najít Maria,“ pobídla ho Caterina naléhavě.

Dovnitř vlétla další dělová koule a roztříštila trámy nad postelí, v níž ještě před okamžikem leželi.

„Moje jednotky jsou na hlavním nádvoří,“ řekla Caterina. „Najdu je, obejdu citadelu zezadu a pokusím se nepříteli vpadnout do zad. Pověz to Mariovi.“

„Děkuju,“ řekl Ezio. „Drž se z dohledu.“

„Škoda, že nemám čas převléknout se,“ řekla se smíchem. „Příště si raději najmeme pokoj v albegro, co?“

„Raději bychom se měli postarat, aby nějaké příště vůbec bylo,“ přidal se Ezio a taky se zasmál, i když nervózně, zatímco si připínal meč.

„To se vsaď! Arrivederci!“ křikla Caterina a pospíšila si ven z ložnice, nezapomněla mu ale poslat vzdušný polibek.

Zadíval se na zničenou postel. Byly pod ní pohřbené kodexové zbraně – dýka s dvojím ostřím, otrávená čepel i pistole – a s největší pravděpodobností byly nenávratně zničené. Aspoň že mu zůstala skrytá čepel. Ani in extremis by na ni nezapomněl – byla posledním darem jeho zavražděného otce.

8.

Ezio netušil, kolik je hodin, ale ze zkušenosti věděl, že útok obvykle přichází s rozedněním, kdy jsou oběti stále zmatené a sotva si vytírají spánek z očí. Měl štěstí, že díky výcviku byl i ve věku čtyřiceti let bdělý a mrštný jako divoká kočka.

Venku vyběhl na hradby a rozhlédl se po okolní krajině. Ve městě pod ním v několika čtvrtích hořelo. Krejčího dílna i Angelinin dům byly v plamenech. Dnes večer nečeká chudáka Claudiu žádná narozeninová oslava.

Přikrčil se, když opevnění zasáhla další dělová koule. U Boha, jaké zbraně útočníci používali? Jak mohli nabíjet a pálit tak rychle? A kdo za útokem stojí?

Kouřem a prachem zahlédl, jak Mario uhýbá před hroutícími se zdmi a míří k němu. Ezio seskočil dolů z hradeb, přistál v podřepu vedle Maria a připojil se k němu.

„Strýčku! Che diavolo…?“

Mario si odplivl. „Nachytali nás se staženými kalhotami. Jsou to Borgiové!“

„Fottere!“

„Podcenili jsme Cesareho. V noci se museli shromáždit na východě.“

„Co uděláme?“

„Hlavní věc je dostat do bezpečí lidi – ty, které ještě nezabili. Do té doby musíme nepřítele zadržet. Pokud dobudou město s lidmi uvnitř, povraždí je: pro ně jsou všichni v Monteriggioni asasíni nebo jejich přisluhovači.“

„Znám cestu ven. Nech to na mně.“

„Dobře. Já sesbírám obránce a dáme jim co proto.“ Mario zaváhal. „Podívej. Napřed bychom měli odrazit nepřítele. Převezmi velení nad dělostřelectvem na hradbách.“

„A co ty?“

„Povedu čelní útok. Přenesu boj k těm bastardům.“

„Caterina se svými muži se je pokusí obejít zezadu.“

„Dobře. Pak máme šanci. Teď si pospěš!“

„Počkej!“

„Co je?“

Ezio ztišil hlas. „Kde je Jablko?“ Neřekl strýci, že jedna z prvních kanonád zničila kodexové zbraně. V duchu se modlil, aby nějakým zázrakem znovu zkřížil cestu Leonardovi, protože nepochyboval o tom, že mistr veškerého umění a věd by mu v případě nutnosti dokázal zbraně znovu vyrobit. Mezitím měl pořád k dispozici skrytou čepel a byl mistrem v boji s tradičními zbraněmi.

„Jablko je v bezpečí,“ ujistil ho Mario. „Teď jdi. A pokud se ti bude zdát, že hrozí sebemenší nebezpečí, že Borgiové prorazí hradby, evakuuj město. Rozumíš?“

„Si, zio mio.“

Mario položil Eziovi na okamžik ruce na ramena a dlouze a vážně se na něj zadíval. „Náš osud je v našich rukou jen částečně. Můžeme ovlivnit jen některé věci. Ale nikdy nezapomeň – nikdy, synovče – že ať už se tobě nebo mně stane dnes cokoli, ani vrabčák neztratí pírko bez dotyku Boží ruky.“

„Rozumím, capitano.“

Na okamžik se mezi nimi rozhostilo ticho, pak Mario napřáhl ruku.

„Insieme per la vittoria!“

Ezio strýcovu rukou horečnatě potřásl. „Insieme!“

Když se Mario otočil, Ezio řekl: „Buď opatrný.“

Mario ponuře kývl. „Udělám, co budu moct. A ty – vezmi si mého nejlepšího koně a co nejrychleji se přesuň k vnějším hradbám.“ Tasil meč, hlasitým bojovým pokřikem shromáždil muže a vyrazil v ústrety nepříteli.

Ezio se za ním chvíli díval, pak se rozběhl ke stáji, kde už čekal starý podkoní, kterému včera utekl kůň. Velký kaštanový hřebec byl osedlaný a připravený.

„Maestro Mario mi dal rozkazy,“ řekl stařec. „Možná už mám nejlepší léta za sebou, ale nikdo nemůže tvrdit, že jsem neschopný. Ma attenzione, ten kůň má ale ducha!“

„Včera jsem ho přinutil poslouchat. Bude si mě pamatovat.“

„Pravda. Buona fortuna. Spoléháme na vás.“

Ezio se vyhoupl do sedla a pobídl nedočkavého koně k vnějším hradbám.

Jel zničeným městem. Krejčí ležel mrtvý a zohavený před dílnou – komu ublížil? A Angelina plakala před spáleným domem; proč se nad ní neslitovali?

Válka – o to tu šlo. Brutální a krutá. Zákeřná a dětinská. Eziovi se zvedl žaludek.

Svoboda, soucit a láska, to byly jediné věci, za které stálo bojovat, a základní kameny Zákona asasínů. Bratrstva.

Cestou Ezio míjel scény dokonalé zkázy. Kůň ho nesl zpustošeným městem, kde vládl naprostý zmatek.

„Moje děti! Kde jsou moje děti?!“ křičela mladá matka, když bezmocně jel okolo.

„Sbalte si, co unesete, a vypadněme odsud,“ rozlehl se mužský hlas.

„Do prdele, moje noha! Ustřelili mi nohu!“ ječel měšťan.

„Kudy můžeme utéct?“ vřískalo několik lidí a pobíhalo zpanikařeně kolem.

„Nemůžu najít matku! Mami! Mami!“ ozýval se hlas dítěte.

Ezio se obrnil. Nemohl pomoct jednotlivcům – na to nebylo dost času – ale mohl zorganizovat obranu, než ztratí víc lidí.

„Aiuto! Aiuto!“ ječela mladá dívka, kterou přepadla skupina vojáků Borgiů a strhla ji na zem.

Ezio jel ponuře dál. Zabije je. Všechny je zabije, pokud bude moct. Kdo byl bezcitný Cesare Borgia? Mohl být horší než papež? Mohl existovat podlejší templář?

„Vodu! Vodu! Přineste vodu!“ řval nějaký muž zoufale. „Všechno hoří!“

„Kde jsi, prosím, Bože? Kde jsi, Marcello?“ křičela žena.

Ezio jel dál a pevně tiskl rty, volání o pomoc se mu ale i nadále rozléhalo v uších: „Comè usciamo di qui?“

„Utíkejte! Utíkejte!“ Hlasy se nesly nad duněním děl. Byly slyšet křik, vzlyky a zoufalé prosby o pomoc, o radu, jak uprchnout z obleženého města, zatímco nemilosrdní Borgiové znovu a znovu pálili z děl.

Prosím, Bože, nedovol, aby se dostali k hradbám dřív, než zprovozníme naše zbraně, modlil se Ezio v duchu, a přestože slyšel palbu z menších zbraní, ani jednou se ještě neozvaly velké kanóny, které viděl včera a jako jediné by dokázaly rozdrtit obrovské dřevěné obléhací věže, jež nepřátelská armáda vlekla k městským hradbám.

Pobídl hřebce nahoru po rampě na zeď, a když se dostal k deset stop dlouhému dělu, u kterého naposledy viděl opilého zbrojmistra, seskočil. Zbrojmistr byl teď úplně střízlivý a naváděl dělostřelce k palbě na věž, již dokonale vycvičení útočníci pomalu, ale jistě tlačili k opevnění. Ezio viděl, že vrchol věže dosahuje k zubům cimbuří.

„Darebáci,“ zamumlal. Ale jak mohl někdo předvídat tak rychlý a – Ezio musel uznat – brilantní útok?

„Pal!“ zařval hlavní seržant, který velel prvnímu dělu. Velký kanón zaduněl a odskočil dozadu, ale koule minula cíl, jen škrtla o roh střechy obléhací věže.

„Snažte se ty podělané věže trefit, vy tupci!“ ječel seržant.

„Pane, potřebujeme další munici!“

„Tak zaběhněte dolů do zbrojnice, ale dělejte! Podívejte! Útočí na bránu!“

Druhý kanón zaduněl a vyplivl kouli. Ezia potěšilo, že zanechal mezi nepřáteli krvavou brázdu z rozdrcených kostí.

„Znovu nabít!“ řval seržant. „Palte na můj povel!“

„Počkejte, dokud se věž nepřiblíží,“ rozkázal Ezio, „pak zamiřte na spodní část. Strhnete tak dolů celou věž. Naši střelci se postarají o ty, kdo přežijí.“

„Ano, pane.“

Přiběhl k němu zbrojmistr. „Učíte se rychle,“ řekl Eziovi.

„Instinkt.“

„Dobré instinkty vydají v poli za stovku mužů,“ opáčil zbrojmistr. „Ale dneska ráno jste propásl cvičení. Pro to neexistuje omluva.“

„A co vy?“ řekl Ezio.

„Pojďte,“ řekl zbrojmistr a zakřenil se, „další kanón nám chrání levý bok a jeho velitel padl: zasáhli ho do čela šípem. Byl mrtvý, než sebou praštil o zem. Ujmete se velení. Já mám plné ruce práce s tím, aby se děla nepřehřála a neroztrhla se.“

„Dobrá.“

„Ale dávejte pozor, kam míříte. Vojáci vaší milenky jsou tam venku a bojují s Borgii. Nechtěli bychom trefit je.“

„Jaké milenky?“

Zbrojíř na něj mrkl. „Ezio, udělejte mi laskavost. Tohle je velmi malé město.“

Ezio zamířil k druhému velkému dělu. Jeden muž ho chladil mokrou houbou a druhý ho nabíjel prachem a padesátilibrovou koulí. Třetí připravil doutnák a zapálil ho na obou koncích, aby nedošlo ke zdržení, kdyby jeden na pánvičce zhasl.

„Jdeme na to,“ řekl Ezio, když k nim přistoupil.

„Signore!“

Rozhlédl se po poli za zdí. Zelená tráva zrudla krví a padlí leželi mezi snopy pšenice. Viděl žlutou, černou a modrou barvu livrejí Caterininých mužů, která se mísila s tmavě rudou a žlutou Borgiů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Bratrstvo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.