Dan Roam

NÁPADY NA UBROUSKU

Řešte problémy a prezentujte myšlenky pomocí obrázků

Podle anglického originálu The Back of the Napkin: Solving Problems and Selling Ideas with Pictures vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2009. Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Digital Roam, Inc., 2008. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoli její části jsou vyhrazena. Toto vydání vzniklo na základě licence udělené vydavatelstvím Portfolio, členem skupiny Penguin Group (USA), Inc. All rights reserved including the right of reproduction in whole or in a part in any form. This edition published by arrangement with Portfolio, a member of Penguin Group (USA), Inc.

Překlad David Krásenský

Ilustrace autor

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Písmo použité v obrázcích vytvořil a obrázky lokalizoval Radek Petřík

Odborná korektura Lukáš Bajer

Redakce Tomáš Baránek

Design obálky a původního layoutu Daniel Lagin

Ebook Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde.]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2009, 2012

ISBN 978-80-87270-56-1

Věnováno Isabelle.
Viděla jsi tuto knihu dávno přede mnou, a viděla jsi i dovnitř. Nyní je to láska.

OBSAH

Část I: Úvodní kapitoly

Kdykoli, kdokoli, kdekoli: jak řešit problémy pomocí obrázků

1. Úplně nový pohled na pracovní problémy

2. Jaké problémy, jaké obrázky a kdo jsme to vlastně „my“

3. Poker, který se nedá prohrát: čtyři kroky vizuálního myšlení

Část II: Nalézáme nápady

Abys mě lépe viděla, abys mě lépe slyšela, aby sis dovedla představit: nástroje a pravidla pro dobré vizuální myšlení

4. Ne, děkuji, jenom se dívám

5. Šest způsobů vidění

6. SQVID: praktická lekce z aplikované představivosti

7. Základní schéma pro ukazování

Část III: Rozvíjíme nápady

Vyšší škola vizuálního myšlení: uvádíme vizuální myšlení do praxe

8. Ukazování a vyšší škola vizuálního myšlení

9. Kdo jsou naši zákazníci?

10. Kolik a kteří to kupují?

11. Kde děláme největší obrat?

12. Kdy to můžeme spravit?

13. Jak můžeme zdokonalit naše podnikání?

14. Proč se tím vůbec máme zabývat?

Část IV: Prodáváme nápady

Představení začíná!

15. Všechno, co vím o podnikání, jsem se naučil před tabulí na základní škole

16. A co nakreslit na závěr?

Poděkování

Příloha A

Příloha B

Kapitola 1

ÚPLNĚ NOVÝ POHLED NA PRACOVNÍ PROBLÉMY

Jaký nejstrašlivější pracovní problém si dokážete představit? Je globální a rozrůstá se, nebo je spíše malý a osobní? Je politické, technické, nebo emoční povahy? Týká se peněz, procesů, nebo lidí? Je pevně zakořeněný v každodenním chodu firmy, nebo se vznáší někde v myšlenkovém éteru? Je to druh problému, který už dobře znáte, anebo je to něco, s čím jste se v životě ještě nesetkali?

Vsadím se, že snadno najdete problém, který splní každé z těchto kritérií. Vím, že já sám to zvládnu bez námahy: při řízení firem v San Francisku, Moskvě, Curychu a New Yorku jsem se sám potýkal s různými problémy, které se rozrůstaly přes celé toto spektrum – a ještě více jsem jich viděl u svých kolegů, nadřízených, zaměstnanců a klientů. Je to tak: jádrem podnikání je umění řešit problémy.

Co kdybychom ale našli způsob, jak se na problémy podívat rychleji, jak jim intuitivně porozumět, jak je sebejistě vyřešit a jak také ostatním bleskově sdělit, na co jsme přišli? Co kdybychom našli způsob, se kterým by bylo řešení pracovních problémů efektivnější, účinnější, a – i když to hrozně nerad říkám – možná i trochu zábavnější? Ano, takový způsob existuje. Říká se mu vizuální myšlení, a právě o tom celá knížka je: jak řešit problémy pomocí obrázků.

Tady je moje blesková definice:

Vizuální myšlení znamená využít naši přirozenou schopnost vidět – a to jak normálníma očima, tak i „vnitřním zrakem“ – a díky této schopnosti přicházet na nápady, které jinak nejsou vidět, přicházet na tyto nápady rychle a intuitivně a potom se o tyto nápady podělit s ostatními způsobem, kterému budou rozumět.

A je to. Vítejte v úplně novém způsobu pohledu na pracovní problémy.

Nejsem vizuální typ

Než vám v rychlosti řeknu, jak vypadá struktura téhle knížky, dovolte mi začít tou nejdůležitější myšlenkou ze všech: řešení problémů pomocí obrázků nemá nic společného s uměleckými školami nebo talentem. Ano, je to tak – vůbec nic. Zdůrazňuji to, protože pokaždé, když si mě někdo pozve do firmy vyřešit nějaký problém pomocí obrázků nebo když mám přednášet byznysmenům o vizuálním myšlení, někdo prohlásí: „Počkejte, tohle není nic pro mne. Já nejsem vizuální typ.“

A těm já říkám: „Dobrá, budiž, ale teď to s dovolením řeknu jinak: jestliže jste do téhle místnosti ráno dokázali dojít bez toho, aniž byste někde cestou spadli nebo zakopli, garantuji vám, že jste natolik vizuální typ, že budete rozumět všemu, co budeme probírat, a že si z toho odnesete i něco užitečného.“

Lidé, kteří začínají větou jako „No, já neumím kreslit, ale…“, nakonec (z mnoha důvodů, které v téhle knížce budeme zkoumat podrobněji) téměř vždy nakreslí ty nejlepší obrázky s těmi nejlepšími postřehy. Takže i když nejste přesvědčeni o svých kreslířských schopnostech, neodkládejte prosím ještě tuto knížku. Namísto toho skočte rovnou na část o kreslení – pokud umíte nakreslit čtvereček, kolečko a šipečku a celý obrázek na této stránce, knížka je určena i pro vás.

Vizuální myšlení ve čtyřech lekcích

A jak celá kniha Nápady na ubrousku funguje: je rozdělená do čtyř částí, z nichž první je tento úvod a potom se jedna část věnuje nalézání (objevování) nápadů, jedna rozvíjení nápadů a jedna prodávání nápadů, a to všechno jen s pomocí našich vlastních očí, „očí v hlavě“ neboli vnitřního zraku, rukou, pera a kousku papíru. (Ano, tabuli může člověk použít také.)

V tomto úvodu si nejprve řekneme, jakými problémy se budeme zabývat (tedy všemi), o jakých obrázcích budeme mluvit (o velice jednoduchých) a kdo může tyhle věci kreslit (my všichni). Potom se naučíme – i když se naše přirozené schopnosti vizuálního myšlení mohou lišit – jak tyto dovednosti zvládnout, a dokonce projdeme stručným testem, který nám pomůže uvědomit si, k jakému vizuálnímu myšlení máme sklony. A následně si ukážeme, jak je celý proces vizuálního myšlení ve skutečnosti jednoduchý, a uvidíme, že už vlastně umíme jednotlivé kroky udělat.

Druhá část knížky rozebírá základy dobrého vizuálního myšlení: naučíme se, jak se lépe dívat, jak vidět ostřejší obraz a jak dále rozvíjet představy. Poté společně zvládneme základní soubor nástrojů pro vizuální myšlení, a sice model SQVID (který nutí náš mozek vizuálně přemýšlet, ať už chceme nebo nechceme), schéma <6><6> (které nám pomáhá vytvořit souvislosti mezi tím, co jsme viděli, a tím, co chceme ukázat), a konečně Kodex vizuálního myšlení (což je v podstatě soubor triků, s nimiž se můžeme pustit do libovolného obrázku).

Ve třetí části knihy si „vytrhneme“ stránku z typického manažerského studijního programu a projdeme krok za krokem reálnou případovou studii – a na tuhle stránku budeme skutečně kreslit. Jakmile to zvládneme, budeme mít za sebou „křest ohněm“ ze všech šesti základních schémat obrázků pro řešení problémů – a taky tím zachráníme jeden důležitý „kšeft“.

Nakonec se dostaneme k poslední části, v níž dáme všechno dohromady a vytvoříme prodejní prezentaci, ke které nebudeme potřebovat žádný počítač, žádný software, žádný projektor a žádné barevné tištěné podklady – bude stačit, když u ní budeme my, náš klient, velká bílá tabule a hlavně spousta přesně mířených nápadů.

Kde tohle všechno vzniklo: jedna anglická snídaně (neboliJak mi vizuální myšlení zachránilo život)

Když jsem vás na začátku žádal, abyste si zkusili představit „nejstrašlivější“ pracovní problém, pomyslel jsem já sám na jednu zvláštní situaci, do níž jsem se dostal před několika lety a která mne „vyprovokovala“, abych začal podrobněji přemýšlet nad tématy, s nimiž se setkáte v této knížce.

Možná jste něco podobného zažili taky: na poslední chvíli vás požádají, abyste zaskočili za kolegu, vy souhlasíte a vteřinu poté si s hrůzou uvědomíte, do jakého maléru jste se dostali. Abych byl konkrétní: v mém případě se kolegovi udělalo špatně, musel prchnout k lékaři a požádal mě, abych za něj příštího dne přednesl jistou řeč. Přikývl jsem a teprve o něco později jsem zjistil, že mám tuto řeč přednášet v anglickém Sheffieldu (byli jsme oba v New Yorku) a navíc před auditoriem odborníků na vzdělávání, jmenovaných tehdy nově ustanoveným britským předsedou vlády, nějakým Tonym Blairem. Můj kolega mi neřekl, ani jaké bylo přesné téma přednášky – něco o Internetu – ani kde má zahrabané materiály na přednášku.

A tak jsem se druhý dne ráno ocitl ve vlaku, který mířil z londýnského nádraží St. Pancras do Sheffieldu, unavený z letu přes oceán (s ještě nepřetočenými vnitřními hodinami) a seděl jsem mezi skupinou britských kolegů, které jsem v životě neviděl a kteří mi neustále hlasitě děkovali, že jsem jim přijel zachránit „kšeft“. Zachránit kšeft? Vždyť jsem v té chvíli ještě ani netušil, o jaký „kšeft“ vůbec jde.

Potom ale přišel ten nejúžasnější zážitek: pravá anglická snídaně na palubě British Rail. Vlak se řítil přes střední Anglii (Midlands) a číšníci oblečení do bílých sak před nás skládali hostinu: míchaná vejce, ztracená vejce, vařené brambory, smažené brambory, bramboráčky, krvavé klobásy, bílé klobásy, grilované klobásy, bílou omáčku a tabasco, toasty, pečivo, žitný chléb, rýžový nákyp, kávu, čaj, mléko, pomerančový džus, meruňkový džus a vodu s ledem. Bylo to jako zjevení.

Když jsem se (doslova) prokousal snídaní, začal jsem se konečně opět cítit jako člověk. A přesně v téhle chvíli mě Freddie (šéf britského týmu) požádal, abych si s ním prošel moji powerpointovou prezentaci. Moment – moji powerpointovou prezentaci? Ale já žádnou prezentaci nemám, vysvětlil jsem mu; vždyť jsem vlastně ani nevěděl, o čem se spolu máme bavit.

„Ehm… no přece o roli Internetu v americkém vzdělávání,“ řekl mi Freddie se zděšeným pohledem. „O tom přece něco víte, ne?“ prosil mě pohledem.

„No, popravdě … nevím,“ odpověděl jsem, odvrátil jsem se k oknu a začal horečně přemýšlet, jak z tohohle vlaku co nejlépe vyskočit. Potom se mi ale před mým „vnitřním zrakem“ začal promítat jiný nápad, takže jsem raději z náprsní kapsy vytáhl pero a ze stolu si vzal hrst ubrousků.

„Konkrétně o vzdělávacích webech toho moc nevím, ale o tvorbě webů orientovaných na komunikaci toho vím docela hodně,“ uvažoval jsem nahlas s perem balancujícím nad ubrouskem. „Mohu vám ukázat něco, co by vaše experty na vzdělávaní mohlo zajímat? Měl bych jeden takový nápad.“

Ještě než se Freddie zmohl na odpověď, mé pero se dalo do pohybu. A nakreslil jsem s ním tohle: kroužek, ve kterém bylo uprostřed napsané slovo „značka“.

„Víte, Freddie,“ řekl jsem, „hodně lidí dnes nemá naprosto žádnou představu, jak vytvořit smysluplný web – a troufám si říci, že totéž platí i o našem dnešním auditoriu. Když se ale nad tím zamyslím, v tom celém problému jsou vlastně důležité jen tři věci. První je samotná značka. Zbývající dvě jsou obsah a funkce webu.“ Na ubrousek jsem nakreslil ještě dva kroužky, doplnil do nich příslušná slova a pokračoval. „Jestliže umíme říct, co napsat do těchto tří kroužků, pak také umíme vytvořit jakýkoli web, který uspokojí potřeby jakéhokoli okruhu uživatelů, včetně vašich odborníků na vzdělávání.“

„Otázka tedy zní, jak zjistíme, co mají tyto tři kroužky obsahovat? Odpověď je jednoduchá.“ Nyní jsem vedle každého kroužku nakreslil malý obličejík a napsal k němu jednu větu. „Z toho, co lidé chtějí DĚLAT (nebo co chceme, aby dělali), odvodíme funkci; z toho, co lidé chtějí VĚDĚT (nebo co chceme, aby věděli), odvodíme obsah a z toho, co chceme, aby si ZAPAMATOVALI, odvodíme značku.“

„A všechny tyto atributy dokážeme určit z podnikatelské vize našeho klienta, ze studií trhu a ze základního výzkumu ve vzdělávání. Odpověď na všechny tyto otázky nemusíme najít hned dnes; podstatné na tomto obrázku je, že nám poslouží jako dobré východisko a že z něj dokážeme určit, koho a co hledáme.“

Potom jsem nakreslil ještě další tři obličejíky a popisky, které tentokrát propojovaly původní kroužky. „Jestliže nám výzkumníci řeknou, co do těchto tří kroužků napsat, pak už může náš tým vytvořit hotový web. Vývojáři sestaví funkční komponenty, autoři obsahu nadefinují, sepíší a sestaví obsah a návrháři vytvoří zážitek, který si lidé zapamatují.“

„Je to opravdu jednoduché, nic na tom není.“

Potom jsem ubrouskové dílo dokončil doplněním nadpisu a shrnutím.

„Co na to říkáte, Freddie? Můžu před vaše auditorium předstoupit s něčím takovým?“ Můj ubrousek zdaleka nebyl žádné umělecké dílo, ale podle mne byl jasný, srozumitelný a vyčerpávající – a přestože byl neobyčejně jednoduchý, nabízel mi dobrých deset bodů, od kterých jsem se mohl odpíchnout a na základě kterých jsem mohl podrobně mluvit o různých aspektech vytváření smysluplného webu.

V tu chvíli mi Freddie vytrhl ubrousek z rukou. „To je geniální! Tohle v prezentaci nemáme – a to je celé! Vy totiž přemýšlíte, ke komu vlastně budeme hovořit.“ Freddie mi vysvětlil: „Naše auditorium tvoří okruh vysoce vzdělaných státních úředníků a pro všechny je Internet novinkou. Ze státního rozpočtu teď mají jít velké peníze na jejich online vzdělávací projekt a oni se tak trochu cítí v ohrožení. Nejvíc se teď starají o to, aby měli pevnou půdu pod nohama a aby mohli bezpečně pokračovat dál. Na tom vašem ubrousku je přesně ta struktura, kterou hledají. To je dokonalé,“ – Freddie se zaklonil a podíval se na mne – „ale myslíte, že o tom zvládnete mluvit celých pětačtyřicet minut?“

„To zjistíme za chvilku,“ odvětil jsem.

Ukázalo se, že ve stařičkých posluchárnách Sheffield University jsou asi ty největší tabule (klasické černé!), jaké jsem kdy viděl. Své schéma z ubrousku jsem proto krok za krokem znovu nakreslil před auditoriem padesáti odborníků a prošel jsem je s nimi krok za krokem stejně, jako jsem je procházel s Freddiem u snídaně. Jenom mluvit celých pětačtyřicet minut jsme nezvládli: přednáška se jim tolik líbila, že jsme diskutovali téměř dvě hodiny. Freddieho skupina tu zakázku získala a tím začal nejdelší projekt londýnské kanceláře.

A já? To, že jsem překreslil tenhle obyčejný ubrousek v obrovské univerzitní posluchárně, mi doslova změnilo život; v tu chvíli jsem si totiž plně uvědomil, jakou sílu v sobě skrývá vhodný obrázek. Začal jsem přemýšlet o všech problémech, které se mi pomocí tohoto jednoduchého náčrtku na ubrousku podařilo vyřešit. Za prvé, už jen tím, že jsem ho nakreslil, jsem si v hlavě ujasnil do té chvíle vágní myšlenky. Za druhé jsem dokázal obrázek vytvořit prakticky okamžitě a nepotřeboval jsem žádnou složitou techniku, stačila mi tužka a papír. Za třetí jsem dokázal předat obrázek auditoriu otevřeným způsobem, který vzbudil v publiku chuť klást další otázky a diskutovat. A nakonec, jestliže jsem hovořil přímo z obrázku, mohl jsem se zaměřit na jakékoli téma a nepotřeboval jsem žádné poznámky, přesné body s odrážkami ani písemné podklady.

Ponaučení bylo naprosto jasné. Díky jednoduchosti a bezprostřednosti obrázků můžeme snadno přicházet s nápady, ujasňovat si je a na základě těch stejných obrázků je objasňovat i druhým a napomáhat jim na cestě k jejich vlastním novým nápadům.

Po anglické snídani, která mi otevřela oči, jsem se vracel domů s jedinou myšlenkou: že musím zjistit všechny dostupné informace o řešení problémů pomocí obrázků. A když jsem se opět ocitl v New Yorku, soustředil jsem se na to, abych zjistil, jak daleko mohu s nalézáním (či „zrodem“), rozvíjením a předáváním nápadů zajít. O vizuálním znázorňování pracovních problémů jsem si přečetl, co jsem našel, chodil jsem na semináře pořádané největšími žijícími experty v oblasti grafického znázorňování informací a hledal jsem a shromažďoval veškeré grafické materiály, které jsem v odborném manažerském tisku našel.

Překvapily mě dvě věci. Za prvé mě šokovalo, jak málo materiálů o vizuálním myšlení jako způsobu řešení problémů se mi podařilo najít – a jak málo z tohoto mála nabízí praktické rady pro každodenní svět podnikání – a za druhé, že se za tím, co mi na začátku připadalo jako obrovská hromada různorodých materiálů, nakonec skrývalo jen několik málo společných principů. Tahle poslední věc mě zarazila asi nejvíc. Jestliže se vizuální myšlení dá smysluplně rozdělit do množiny tvořené naprosto běžnými nástroji, potom z něj můžeme docela dobře vytvořit uznávaný způsob řešení všech možných pracovních problémů, od nalezení nápadu přes jeho rozvinutí a přednesení až po jeho výsledný prodej, tedy ukázání ostatním.

Uvědomil jsem si také, že nejlépe si tyto společné nástroje otestuji tím, že je uvedu do praxe na opravdových konzultačních a prodejních úkolech z reálného světa. Od tohoto okamžiku jsem se tedy rozhodl, že kdekoli budu moci v mé práci nakreslit obrázek, udělám to. A zbytek knížky vám bude vyprávět, co se dělo potom.

Kapitola 2

JAKÉ PROBLÉMY, JAKÉ OBRÁZKY A KDO JSME TO  VLASTNĚ „MY“

Co byste si (doufám) mohli z této knížky odnést

Letos se mi podařilo během období deseti týdnů pracovat pro čtyři naprosto rozdílné společnosti Google, eBay, Wells Fargo a Peet’s Coffee and Tea a každé jsem pomáhal s řešením naprosto jiného podnikatelského úkolu: bylo to definování obchodní strategie, implementace nového produktu, návrh technologické platformy a spuštění nové prodejní iniciativy. Na první pohled neměly tyto čtyři firmy a jejich čtyři problémy vůbec nic společného: dělají přece vyhledávání, prodej, bankovnictví a nápoje. Normálně bychom k řešení problémů každé z nich přistupovali jiným způsobem.

Ale už na druhý pohled zjistíme, že přece jen něco společného mají: jejich problémy bylo velmi obtížné vidět a řešení nebyla vidět už téměř vůbec. A přesně tady vstupuje do hry naše vizuální myšlení: jakýkoli problém dostane s obrázkem jasnější obrysy a jakýkoli obrázek můžeme vytvořit pomocí stejných nástrojů a pravidel.

Takže co si (doufám) z této knížky odnesete? Je to nový způsob pohledu na problémy a nový způsob nalézání jejich řešení. Chci, abyste si knížku mohli otevřít třeba v letadle nebo ve vlaku, ale také při otevírání dveří k zasedačce nebo konferenčnímu sálu anebo prostě při běžném příchodu do práce, a hlavně abyste ihned dokázali řešit problémy pomocí obrázků.

Problémy? Jaké problémy?

Vždycky když někde říkám: „Problémy můžeme řešit pomocí obrázků,“ ihned přede mnou vyskočí tři otázky. Za prvé, jaké problémy, za druhé, jaké obrázky, a za třetí, kdo jsme to vlastně „my“?

Začněme s problémy. Jaké typy problémů se dají řešit pomocí obrázků? Odpověď zní: skoro všechny. Obrázky mohou reprezentovat i složité myšlenky a shrnují rozsáhlé soubory informací srozumitelným způsobem, který snadno „přečteme“ a pochopíme. Můžeme je proto snadno použít pro objasňování a řešení všech možných problémů: obchodních záležitostí, politických patů, technicky složitých úkolů, organizačních dilemat, konfliktů při plánování a dokonce i osobních potíží.

Protože jsem ale podnikatel a při své práci komunikuji s jinými podnikateli, soustřeďuji se obvykle právě na problémy podnikatelské či obchodní povahy: vysvětlit týmu pracovníků, jak funguje nějaký systém a kde je jejich vlastní pozice; pomoci firemnímu rozhodovateli ujasnit si toky myšlenek a zlepšit způsob, jakým je předává ostatním; porozumět trhu a potenciálním dopadům změn v produktu pro trh.

A protože v těchto problémech se většinou „točí“ docela hodně peněz a protože mají dopady na práci tolika lidí – a protože ke skutečnému porozumění jejich nejpodstatnějším nuancím je většinou potřeba spousta let studia i praxe, snadno dojdeme k názoru, že jsou tyto problémy vlastně pro svět podnikání jedinečné. To ale opravdu nejsou. Pro účely našeho úvodu do vizuálního myšlení je mnohem přínosnější považovat je za reprezentanty širší množiny obecných problémů či výzev, s nimiž se potýkáme dnes a denně v pracovním i osobním životě.

Podíváme-li se nyní na obraz celku, můžeme rozdělit většinu problémů do následujících základních (a docela dobře známých) kategorií.

ŠEST SKUPIN PROBLÉMŮ NEBOLI OTÁZKY 60

Postupem času jsem viděl nebo si nakreslil spoustu obrázků, které pomáhaly s řešením problémů ve všech šesti kategoriích. A protože tento jednoduchý model šesti základních otázek 6O (v anglické literatuře jsou podle začátku tázacích slov běžně označovány jako 6W, pozn. překl.) dokáže postihnout prakticky každý problém, který jsem někdy řešil a na který si vzpomenu, budeme s ním v knížce dále pracovat. Před trochu delší dobou, když jsem se konečně rozhoupal k vizuálnímu řešení problémů, jsem si dokonce vymyslel malou mantru: „Každému problému se dá pomoci s obrázkem.“ A říkám to tak často, že tím občas přivádím kolegy k šílenství, zejména na projektech, jako je ten níže popsaný.

PŘÍKLAD PROBLÉMU ČÍSLO JEDNA: DAFNÉ A PŘETÍŽENÍ INFORMACEMI

Jednoho dne, několik roků po mé „slavné“ cestě do Londýna, zavolal do naší konzultační firmy jistý potenciální klient. Byla to dáma – říkejme jí Dafné (Všechny postavy, společnosti a projekty v této knize jsou naprosto reálné; jen většinu osobních jmen jsem změnil.) – která byla viceprezidentkou pro komunikaci v jisté velké vydavatelské společnosti a momentálně procházela jakousi (firemní) krizí identity. Její firma, která byla konglomerátem s ročním obratem 10 miliard dolarů a poskytovala podnikatelské informace profesionálům po celém světě, dostala právě v oborovém průzkumu mrazivě nízké hodnocení. Problém ale nespočíval ve špatném hodnocení firmy ze strany dotázaných profesionálů, nýbrž v něčem úplně jiném: navzdory její velikosti o ní téměř nikdo neslyšel.

Nebyl to ale jen problém vnímání: nedostatečná známost firmy znamenala ještě větší problém finančního charakteru. Firma hodlala během několika roků uvést své akcie na newyorskou burzu (NYSE), a pokud by ji nikdo neznal, nikdo by si nekoupil ani její akcie. Dafné tedy potřebovala nějakým způsobem zvýšit „známost“ či povědomí o jménu firmy mezi investory a potřebovala si všechno strategicky promyslet. Jestliže měla vydat pár miliónů dolarů na propagaci firemní značky, musela mít v ruce naprosto pevný plán a dokonale jasnou vizi. I když měla jasně určené kdy (za dva roky), přesně vypíchnuté kde (ve Spojených státech a zejména v New Yorku) a věděla také proč (aby zvýšila povědomí u investorů), otázky kdo, co a jak ještě čekaly na odpověď.

Aby si Dafné udělala lepší představu, co vlastně investoři a klienti vědí o její firmě i o jejích konkurentech, najala si konzultační firmu, která provádí průzkumy trhu, a zadala jim šetření. Ti v průběhu tří měsíců vedli osobní pohovory se stovkami obchodních rozhodovatelů a s dalšími stovkami mluvili po telefonu. Průzkum to byl rozsáhlý, drahý a podle zadání měl firmě přinést obrovské množství dat.

Problém byl ovšem v tom, že jich přinesl až příliš mnoho – a proto nám Dafné zavolala. Jejím cílem přece nebylo dozvědět se všechno o vydavatelství ve světě; potřebovala jen vědět ty správné věci, s nimiž bude moci lépe definovat svůj plán a vize. Nakonec po nás Dafné chtěla hlavně pomoci s tím, co vlastně ze všech těch dat může vyčíst.

Dafné nám e-mailem poslala veškeré dokumenty k provedenému průzkumu. Těch byly desítky a každý byl o něco tlustší a podrobnější než předchozí. Dokonce i soubor nazvaný „shrnutí pro vrcholové vedení“ měl šedesát stran a bylo do něj napěchováno víc informací, než kolik jsme během těch dvou týdnů, které nám Dafné dala, dokázali zvládnout. Podívejte se: tohle je jen jedna část jednoho z dokumentů, jež jsme od Dafné dostali.

Byla to hotová „zlatá žíla“ plná „pokladů“ – bodů s odrážkami, sloupcových grafů a podobně. Prvních několik dní jsme strávili přemýšlením, co je tu vlastně nejdůležitější – a zároveň jsme se pokoušeli neopomenout žádný malý a přitom kriticky důležitý detail. Zjistili jsme toho docela hodně, ale brzy jsme začali být těmi detaily přesycení, zatímco obraz celku se nám pomalu ztrácel. Nejsmutnější na tom všem bylo, že v dokumentech byla opravdu spousta skvělých informací a vynikajících postřehů – jenom byly „zahrabané“ tak hluboko a „rozházené“ tak do šířky, že je nikdo nebyl schopen najít.

Všechno, co jsme zvládli, jsme tedy zařadili do jedné nebo více „kategorií problémů“ a poté jsme výsledky sepsali na papír:

1. Kdo/co: Seznam konkurentů; obory, kterým poskytují služby; produkty, které nabízejí.

2. Kolik: Velikost každého z konkurentů, vyjádřená ročními tržbami a podílem na celkových tržbách oboru.

3. Kdy: Dva roky, za které máme spolehlivé údaje o prodeji a tržbách.

4. Kde: Obor, kterému každý z konkurentů poskytuje své služby.
Potom jsme k tomu všemu doplnili:

5. Jak: Jak se výsledky průzkumu značek (tedy známost značek) promítají do všech těchto faktorů?
Dohromady nám vznikl jediný obrázek, v němž jsme shrnuli veškerá data a kde se ukázal ten nejdůležitější postřeh:

6. Proč: Při pohledu na graf konečně Dafné uviděla, proč je její firma mezi klienty neznámá a proč je možné provést pozitivní změnu.

Nakreslili jsme jí tento obrázek.

Tento jediný obrázek skutečně shrnoval všechno, co autoři průzkumu prezentovali na několika stovkách stran. Není to samozřejmě graf, který by se dal pochopit okamžitě, na první pohled, ale to ani nebylo naším úmyslem. Měl sloužit jako vizuální shrnutí několika stovek datových pozic pro vrcholové vedení, a proto jsme ho nakreslili s tím, že k němu doplníme pár minut výkladu (a v poslední kapitole knížky si řekneme, proč je takový výklad opravdu dobré udělat). Na rozdíl od neproniknutelné hradby detailních dat posloužil tento obrázek Dafné velmi dobře, a to nejen jako shrnutí výsledků globální studie, ale i jako úvod do představení nutných změn, které chtěla s jejich značkou provést.

Když Dafné předložila obrázek svému řediteli, strávil s ní třicet minut diskusí nad obsahem grafu a poté ji požádal, jestli si ho může zkopírovat, zarámovat a pověsit nad pracovní stůl, protože z něj snadno každému vysvětlí současnou a budoucí tržní pozici společnosti. O dva roky později byla společnost úspěšně uvedena na newyorskou burzu a graf dodnes visí v kanceláři ředitele.

Obrázky? Jaké obrázky?

Než pokročíme dál, chci vám na Dafnéině obrázku ukázat ještě dvě další věci. Za prvé, nakreslili jsme ho na počítači, v jednom drahém softwarovém nástroji. To poznáte už z toho, že jsou na něm pěkně rovné čáry, že má přesné úrovně stínování barev, že všechny tvary jsou matematicky dokonalé a že také písmo je ostré a čitelné. Ovšem za druhé, v této knížce je to jediný obrázek nakreslený na počítači. Rád tento graf ukazuji hned ze začátku, protože pěkně ilustruje, co všechno se dá udělat, jakmile zvládneme základy vizuálního myšlení. Už jsme ho ale viděli, a proto na něj rychle zapomeňme. Proč to: základy vizuálního myšlení nemají nic společného s vytvářením grafů na počítači. Vizuální myšlení nás učí myslet očima a vůbec k němu žádnou vyspělou techniku nepotřebujeme.

Pro řešení problémů pomocí obrázků potřebujeme fakticky ovládnout jen tři nástroje: jsou to naše vlastní oči, „oči v hlavě“ neboli vnitřní zrak a vzájemná koordinace rukou a očí. Budu jim říkat „vestavěné nástroje“ vizuálního myšlení:

S těmito třemi „nástroji“ už máme všechno, co do začátku potřebujeme. Dále nám pomůže – ano, několik pomůcek.

Počítačový software ani žádný důmyslný program pro vynášení dat nepotřebujeme z jednoho prostého důvodu: všechny obrázky, které společně nakreslíme, se budou skládat jen z několika jednoduchých částí, které zvládne na papír nakreslit každý z nás. Jestliže dokážete načmárat následující základní tvary (i když vám třeba bude výsledek připadat škaredý), garantuji vám, že zvládnete i můj kurs vizuálního myšlení:

V knížce si budeme prohlížet a kreslit různé obrázky – třeba grafy, diagramy, schémata, vývojové diagramy, tabulky, mapy, dvourozměrné grafy, konceptuální modely, síťové modely a řadu dalších vizuálních útvarů – ale k vytvoření žádného z nich nebudeme potřebovat nic víc než tyhle jednoduché součásti.

Teď si „na rozehřátí“ vezměte tužku a papír a zkuste rukou načrtnout pár základních typů.

Pokud jste už někdy pracovali s prezentačním softwarem (PowerPoint, Keynote, Star Office atd.), jistě si vzpomenete, že jste tyto nástroje viděli někde v panelu nebo paletě pro kreslení. To, že se s nimi setkáme opravdu často, není žádnou náhodou: těchto pár tvarů tvoří základní abecedu vizuálního myšlení. Stejně jako psané jazyky dokážou pomocí jisté omezené množiny symbolů vyjádřit tisíce zvuků a slov, dokážeme i my pomocí kombinace těchto symbolů vytvořit milióny názorných obrázků.

Nyní vezměte následující ukázku obrázků, se kterými se v knize ještě setkáme, a podívejte se, jestli v nich najdete popsané základní typy. I když každý z obrázků „vypráví“ něco úplně jiného, všechny jsou poskládané ze stejných součástí. Pokud jste zvládli načrtnout základní tvary z předchozí stránky, zvládnete nakreslit i složité obrázky.

Ruka je mocnější než myš

Ať už tyhle obrázky nakonec pojmenujeme jakkoli (a pojmenujeme je opravdu všechny), celá knížka je právě o nich. Všechny se dají nakreslit rukou, přičemž je důležité, zejména pro začátek, že se je naučíme kreslit od ruky. Je to trochu i otázka vizuální sebedůvěry: čím více se můžeme spolehnout na naše tři „vestavěné nástroje“ vizuálního myšlení (tedy naše oči, vnitřní zrak a vzájemnou koordinaci rukou a očí), tím více budeme moci objevit ze svých vrozených schopností vizuálního myšlení.

Toto spoléhání se na naše „vestavěné nástroje“ se také vyplatí v okamžiku, kdy přijde čas podělit se o obrázky s ostatními:

1. Lidé se rádi dívají na obrázky druhých. Při většině prezentací či přednášek reagují posluchači lépe na obrázky kreslené od ruky (přestože jsou neohrabané) než na dokonalou grafiku. Díky své spontánnosti a oné „neohrabanosti“ jsou ručně kreslené obrázky méně odpudivé a současně poutavější – a nic není pro vysvětlení obrázku (a to i složitého) lepší, než když jej nakreslíme krok za krokem.

2. Ručně se obrázky dají rychle načrtnout a snadno změnit. Jak uvidíme, myšlení s obrázky je velmi proměnlivý proces a neustále v něm probíhá vizuální metoda pokus–omyl. Jen málokdy skončíme s přesně stejným obrázkem, jaký jsme na začátku měli v hlavě, a proto je právě možnost vrátit se a provést změnu tak důležitá.

3. S počítačem je až příliš snadné nakreslit to nesprávné. Většina softwarových nástrojů pro vytváření obrázků má několik vestavěných funkcí pro tvorbu grafů. To je vynikající, ale pouze a jen v případě, že víme, který typ diagramu má pro nás v daném okamžiku největší smysl … a tento předpoklad je téměř vždycky nesprávný.

Největším důvodem, proč se budeme spoléhat na naše „vestavěné nástroje“, ale je, že u vizuálního myšlení není podstatné, nakolik dokonalé naše prezentace jsou, ale jak dobře dokážeme myslet očima.

Černá fixa, žlutá fixa, červená fixa: kdo jsme to vlastně „my“?

Kdykoli lidem řeknu, že pomáhám řešit pracovní problémy pomocí obrázků, reagují jedním ze tří obvyklých způsobů. Buďto řeknou: „Skvělé! A ukážete mi, jak?“ Nebo: „No, zní to zajímavě … ale funguje to opravdu?“ Anebo: „Zapomeňte na to. Nejsem vizuální typ.“

Z pohledu vizuálního myšlení existují tři typy lidí: první se emohou dočkat, až začnou kreslit (Černá fixa), druzí raději doplňují k něčemu, co nakreslili jiní (Žlutá fixa), a třetí nad vším hodně přemýšlejí – až vezmou do ruky Červenou fixu a všechno překreslí.

První skupinu lidí označuji výrazem „Podejte mi fixu“ (nebo „tužku“). V mém vysoce nevědeckém průzkumu různých pracovních schůzek a porad, které jsem kdy absolvoval, představují tito lidé zpravidla asi čtvrtinu účastníků. Říkám jim ještě „Černá fixa“, protože tihle lidé bez váhání berou do ruky černou fixu a načrtnou první věci na prázdný list. Pro obrázky se zpravidla okamžitě nadchnou, věří, že jim pomohou v řešení problémů, a vůbec si nedělají starosti se svými schopnostmi kreslit – ať jsou jejich výtvory nakonec jakkoli primitivní. Tito lidé ihned vystřelí k tabuli a začnou kreslit, co si o věci myslí. Své myšlenky rádi identifikují s vizuálními metaforami a analogiemi a naprosto suverénně črtají jednoduché obrázky, a to jak pro shrnutí myšlenek, tak i pro jejich další rozvíjení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nápady na ubrousku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.