Kat Richardson v nakladatelství

FANTOM Print

Šerochodec

Poltergeist

Podzemí *

* Připravujeme

FANTOM Print

2012

Copyright © 2006 Kathleen Richardson

Translation © Petra Kubašková

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-179-2

ISBN 978-80-7398-511-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-512-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno všem, kteří usilují o legalizaci fretek v Kalifornii.

PODĚKOVÁNÍ

Mnohokrát děkuji všem, kteří jako obvykle připadají v úvahu, za podporu a trpělivost: svému manželovi; tchyni Sandy, guerillové distributorce knižních záložek; své rodině v Kalifornii, která se udržela a nepropleskla mě, když jsem si o to koledovala; úžasným jednatelům Stevovi a Joshuovi a všem jejich kolegům; hvězdnému týmu v Penguin/Roc – a sice Anne, Ginjer, Cherilyn, Sarah a nadanému produkčnímu týmu, který je tak početný, že nemohu vyjmenovat všechny jeho členy; milým šílencům v Boucherconu, RAM a Crimespree; přátelům a členům rodiny, s nimiž se potkávám osobně i on-line; všem skvělým spisovatelům, kteří mi pomohli prošlapat cestu a snášeli mé fňukání nad touto knihou; a také čtenářům, kteří mě peskovali, abych „psala rychleji“. A na dálku pozdravuji osazenstvo knihkupectví v Seattlu, které mě v této knize nechalo řádit ve svých obchodech.

Zvláštní dík patří: Richardovi Kaufmanovi z Genii Forum za pomoc v otázce technik, jimiž lze klepat stolem; detektivu Nathanu Jonesovi z policejního oddělení v Seattlu za informace o vyšetřování zločinů a vražd (tu a tam jsem si trochu přimyslela, aby příběh působil víc dramaticky); a také přátelům, kteří propůjčili jména postavám v této knize (Ken George, Ana Choi, Rey a Karen Solisovi) – jakákoli podobnost s jejich pravým já nebo životy je čistě náhodná.

Jestli jsem na někoho zapomněla – a jsem si jistá, že takových bude mnoho – doufám, že omluví mou paměť, která je děravá jako řešeto. Jsem velkou dlužnicí všech, kteří mi byli nápomocni, a jestli jsem někde udělala chybu, je to pouze a jen má vina.

PROLOG

Obývací pokoj obestírala živoucí jiskřivá mlha. V zářícím mlžném oparu pluly nejasné tvary a víry a zanechávaly za sebou jemné barevné stopy, zatímco zlatavé úponky domácího ochranného kouzla se přívětivě vinuly kolem a tvořily jemnou strukturu. Na tomto místě a v této společnosti vládl snad téměř klid, ale pochybovala jsem, že se mi to kdy zalíbí. Zatímco já jsem se v té chvíli nacházela v Šeru, Mara Danzigerová setrvávala v bezpečí normálního světa. Viděla jsem ji za závojem modrého světla a zlatých jisker; jejího synka, který jí odpočíval v klíně, jsem vnímala jako malou bílou siluetku. Slyšela jsem její hlas, ale zněl dutě, jako bych byla ponořená pod vodou.

„Víš, že teď už se nepřemísťuješ náhodně,“ řekla Mara jadrným irským přízvukem, „a to je dobře. Pořád vidíš věci stejně?“

„Ano i ne,“ zamumlala jsem. Seděla jsem na gauči – vlastně na stínu gauče – se zavřenýma očima. „Když jsem tady uvnitř, příliš se to neliší. Když jsem venku, můžu Šero pozorovat, aniž bych do něj musela úplně vstoupit, ale rozlišuju v něm vrstvy a barvy – lidé a věci mají… barvy jako paprsky nebo změť křivek, někdy je to záře. Když chci, mohu sklouznout dolů pod mlhu a podívat se na energetické linie…“

„To můžeš? Opravdu?“

„Ano. Hlubší vrstva Šera je jako… počítačová kresba; je to tam samá rozzářená čára.“ Pak jsem zmlkla, protože jsem nechtěla říct, že ty linie nebyly jen linie, ani žádné potrubí nebo stezky; tyhle byly do jisté míry živé a já jsem cítila, že si to mám nechat pro sebe.

Mara chvíli mlčela. „Myslím, že to je Síť sama o sobě – to energetické pole, o kterém jsem ti vyprávěla a skrze něž proudí čistá magie.“

„A co ty barvy? Co znamenají?“ zeptala jsem se.

„Bohužel musím říci, že v tomto ohledu víš víc než já. Nedokážu vidět magii jako ty. Ta záře – to je aura. Ale to ostatní… hádám, že to jsou spojnice, něco jako elektrické rozvody, které vzájemně propojují věci, co k sobě v Šeru náležejí, nebo je napojují na energetickou Síť, ale nejsem si tím jistá. Mohla by ses zeptat Bena, jestli vydrží tak dlouho vzhůru. Střídavě běháme mezi přednáškami a naším malým, tudíž jsme s časem na štíru.“

Danzigerovi přednášeli na Washingtonské univerzitě – Mara učila geologii, Ben jazyky a lingvistiku – ale oba se osobně zajímali o paranormální jevy a od samého začátku mi pomáhali vyřešit záležitosti týkající se Šera. Ben byl spíše teoretik a badatel. Naproti tomu Mara, jakožto čarodějka, byla trochu praktičtěji založená.

Mara pokračovala: „Ale stejně si vedeš mnohem, mnohem lépe než před pár měsíci. Máš už z toho lepší pocit?“

Zhluboka jsem se nadechla a zahnala jsem Šero. Když jsem vydechla, otevřela jsem oči. „Aspoň se mi pořád nezvedá žaludek,“ odvětila jsem. „A nemusím tam trávit většinu času. Někdy mě to sice zaskočí a ocitnu se tam, aniž bych chtěla, ale už mám větší kontrolu já nad Šerem než Šero nade mnou.“

Mara se na mě zeširoka usmála ze svého gauče a zelené oči jí při tom zářily. „Neusni na vavřínech, Harper. Šero umí být nesmírně záludné.“

Odfrkla jsem si. To pro mě nebyla žádná novinka.

Tohle se odehrálo před několika měsíci. Seděly jsme na sedací soupravě v obývacím pokoji u Danzigerových, kam svítilo slunce a který byl na hony vzdálený nevyzpytatelnému mlžnému Šeru – onomu místu, které tu je i není a leží jako stín mezi normálním a paranormálním světem. Je to říše duchů, upírů a magie a já jsem jednou z mála, kdo v ní má dvojí občanství. Existují lidé jako Mara – čarodějnice a podobně – kteří se mohou nějakým způsobem Šera dotknout a čerpat z něj energii nebo informace, ale pokud vím, doopravdy v něm dokážou žít jen duchové a stvůry. Naproti tomu já jsem nepřetržitě tak nějak napůl uvnitř a napůl venku. Magii neovládám, nevyvolávám duchy – zkrátka nic podobného nedělám. Jsem Šerochodec – lidská bytost, která může do Šera vstoupit a pohybovat se v něm jako v normálním světě. Zjevně jsem této schopnosti nabyla, když jsem na pár minut zemřela.

Doposud mi nikdo nedokázal vysvětlit, proč ze všech lidí, které lékařská věda dokázala po klinické smrti přivést zpět k životu, tento osud potkal zrovna mě, ale vypadalo to, že jsem jediným Šerochodcem na severozápadě Spojených států. Neexistoval proti tomu lék, nedalo se toho zbavit, ale Mara a Ben mě učili, jak to udržet pod kontrolou a vyvarovat se nepříjemnostem, aspoň do té míry, do které jsem toho byla schopna. Šero a moje práce se vzájemně prolínaly častěji, než bylo zdrávo, a to mě nikterak netěšilo. Moje práce soukromé detektivky bývala dost jednotvárná, ale jakmile se do ní zapletli upíři a duchové, začaly se dít věci.

V říjnu, pár měsíců po tomto klidném odpoledni na gauči, jsem jela na schůzku a přála si, aby byla normální, nebo dokonce nudná, ale protože mě doporučil Ben Danziger, který se sám nazýval „duchařem“, moc nadějí jsem do toho nevkládala. Během několika minut po příjezdu mi i poslední jiskřička naděje vyhasla.

1. KAPITOLA

Profesor Gartner Tuckman mi třiadvacet minut ve své stísněné kanceláři vyprávěl, jak on a poněkud nesourodá skupina osob společně stvořili ducha. Nikoli jako v hrůzostrašném filmu se spoustou efektů, nýbrž v tom pravém, tajuplném, děsivém smyslu slova. Popravdě řečeno, Tuckman mě děsil víc než leckterý z duchů, s nimiž jsem se setkala. Byl hubený, neustále napjatý, jednal arogantně a nadřazeně, mluvil příkře a měl pohled padoucha z němého filmu. A taky to byl lhář – nebo aspoň budil ten dojem.

Vztyčila jsem ukazovák, abych přerušila zběsilý tok jeho myšlenek. „Počkejte, doktore Tuckmane. Jestli jsem to správně pochopila, sestavil jste skupinu lidí, kteří stvořili ducha a sami sebe jím straší?“

„Ne. Ničím se nestraší. Žádný duch není. Je to jen uměle vytvořená entita živená jejich přesvědčením a očekáváním. Parapsychologové by to nazvali skupinové myšlení…“

„Myslela jsem si, že vy jste parapsycholog.“

Ušklíbl se. „Jsem psycholog. Zkoumám lidskou mysl, ne bubáky. Účelem toho projektu je sledovat, jak se myšlení jedinců ve skupině mění z racionálního v iracionální a jak je tento proces podporován skupinou. Řekl jsem jim, že napodobujeme experiment s Filipem1, čímž jsem jim poskytl přijatelný model pro jejich iracionální chování.“

„Skupina lidí, která experimentovala s Filipem, tvrdila, že uměle vytvořila poltergeista, je to tak? Psychokinetické fenomény a podobně.“

Loupl po mně očima. „Velmi zjednodušeně řečeno, ale v podstatě ano.“

„Takže jste své skupině řekl, ať vytvoří ducha, uvěří v něj a účastní se seancí. A oni těch fenoménů docílili. Je to tak?“

Tuckman potřásl hlavou. „Samozřejmě že ano. Když odhlédneme od všech sporných otázek kolem experimentu s Filipem, nelze popřít, že jeho účastníci vykazovali mírné známky psychokineze. Jakmile jsem s tímto obeznámil členy skupiny, otevřeli se myšlence, že toho lze dosáhnout. Pak jsem podpořil jejich víru v tyto jevy tak, aby mohli sami docílit psychokinetických efektů.“

„Jste si jistý, že se nejedná o skutečného poltergeista?“ zeptala jsem se ho.

„Poltergeisti neexistují. Jsou jen souhrou náhod, obyčejných událostí, sugesce a mírných známek psychokinetické aktivity vyvolané vlivem stresu. Žádný duch v tom nefiguruje. Jen lidé. Tím, že posílím jejich očekávání a podvědomé iracionální přesvědčení, mohu sledovat, jak dalece a na jak dlouho jsou ochotní oprostit se od přirozeného rozumového vnímání.“

„Vaše skupina vytváří měřitelné a reprodukovatelné psychokinetické fenomény?“

„Ano. Ale fenomény se najednou začaly vymykat kontrole. Prudce a nečekaně vzrostla frekvence jejich výskytu a také jejich intenzita a povaha. Domnívám se, že mám ve skupině sabotéra, který předstírá nějaké další jevy. Chci po vás, abyste zjistila, kdo to dělá, a abyste mu v tom zabránila. Abyste mi pomohla dostat ho ze skupiny pryč dřív, než mi experiment překazí.“

„Proč vám vadí, že někdo z nich předstírá další jevy, když to posiluje víru skupiny ve vašeho ducha?“

Tuckman po mně šlehl očima. „Protože takové jevy nemám pod kontrolou a jejich výsledky pro mne nemají vypovídací hodnotu.“

Opřela jsem se ve své židli a nechala Tuckmana trochu podusit ve vlastní šťávě. To, co po mně požadoval, nedávalo smysl stejně jako jeho zlost. Chtěl zjistit, jak daleko je jeho skupina schopná dojít, ale když se dostali dál, než očekával, začal si myslet, že je klamán. Zřejmě sám nevěřil na paranormální jevy, na druhé straně ale očekával psychokinezi – jestli vůbec. Podívala jsem se na Tuckmana ze strany skrz Šero a uviděla tenké zelené šlahouny, které připomínaly hady chňapající po kořisti. Nikdy předtím jsem nic takového neviděla, ale dokázala jsem si domyslet, o co šlo.

„Proč mám pocit, že mi něco tajíte, doktore Tuckmane?“

„Není to nic, co byste musela vědět.“

Tak to sotva. Vstala jsem a přehodila si tašku přes rameno: „Doktore Tuckmane, pochybuju, že mě Ben Danziger prezentoval jako idiota, když mě doporučil. Takže nechápu, proč se mnou jednáte tímto způsobem. Zas takovou nouzi o peníze nemám, a taky nemám zapotřebí pracovat pro klienta, který mi lže nebo si mě najme pod falešnou záminkou. Jestliže ode mě žádáte seriózní vyšetřování, budete se mnou muset jednat na rovinu. A to především o osobě, kterou jste do skupiny nastrčil, protože bych ji dřív nebo později stejně odhalila. Ale jestli vám jde jen o to najít obětního beránka, který by za vás udělal nepříjemnou práci, budete se muset porozhlédnout jinde.“

„Nemám ponětí, o čem mluvíte.“

Nasadila jsem znuděný výraz. „Hloupost. Řekl jste, že jste nějakým způsobem posílil očekávání skupiny. A nejjednodušší způsob by byl, kdybyste psychokinetickým jevům sám napomohl. Anebo máte spojence, který to provádí za vás. Už jsem viděla spoustu podfuků, a tohle je podobné. Vezmete jednotlivce nebo skupinu a dáte jim pocit výjimečnosti. Pak sledujete, co z nich můžete vymáčknout, než přijdou na to, že jste je napálil. Já z vás teď nebudu páčit podrobnosti technik, které používáte při experimentu, ale jestli chcete, abych odhalila váš problém – za předpokladu, že nějaký máte – budete muset s pravdou ven. To, co mi vyprávíte, zůstane mezi námi, ale špatně se mi pracuje, když přede mnou někdo mlží a vodí mě za nos. To pak začnu být nevrlá.“

Vstala jsem a chvíli na něj upřeně hleděla. Zase se na mě podíval pohledem padoucha. Na oplátku jsem zakoulela očima: „Fajn,“ řekla jsem a chystala se k odchodu.

Tuckman vyskočil: „Ne – počkejte.“ Chytil mě za paži; při jeho doteku mě ovanul chlad, jako by se o mě otřeli zelení hadi, které jsem viděla v jeho auře.

Vyprostila jsem se z jeho sevření a vrhla na něj pohled, který vzešel až odněkud z nejspodnějších hlubin Šera. Jeho energie kolovala v mých žilách – byl to nevyžádaný „dar“ od jednoho všetečného upíra, který mě spojil s energetickou Sítí na nejhlubší úrovni Šera. Tuckman stáhl ruku zpět a zprudka se nadechl.

„Já – se omlouvám, slečno Blaineová. Potřebuju najít jedince, který podrývá můj projekt, a sám to nedokážu. Skutečně mám v té skupině… spojence, který mi pomáhá posilovat psychokinetické fenomény. Prosím, posaďte se a můžeme si o tom popovídat víc.“

Vzdychla jsem si a znechuceně se podívala na židli. Byla prosezená a potažená jedovatě zeleným vinylem. Hodila jsem na ni tašku a znovu vytáhla zápisník. Ještě vestoje jsem se otočila zpět k Tuckmanovi, který se vracel na svou židli.

Neříkám, že se mi každý klient zamlouvá, ale potřebuju si vydělat peníze, tudíž si nemohu dovolit být moc vybíravá. Tuckman se mi nelíbil a nedůvěřovala jsem mu. Přesto jsem zůstala, i když jsem si už v té chvíli byla jistá, že toho budu litovat. Mohla jsem se utěšovat aspoň tím, že jsem při výšce pět stop a deset palců byla větší než on.

Shrnula jsem to, co mi doposud řekl, a vyžádala si seznam účastníků projektu. „Ujistěte se, že jste do seznamu zahrnul všechny asistenty včetně těch, kterým jste svěřil provádění triků – u nich je největší pravděpodobnost, že v tom budou mít prsty. Taky bych ráda přesně viděla, jaké konkrétní jevy vyvolali. Budu se muset podívat na videozáznamy, ale kdybych to mohla sledovat přímo na vlastní oči, byla bych vám schopná říci mnohem víc.“ Pokud Tuckman skutečně vyvolal paranormální aktivitu, na nahrávce toho moc neuvidím. Docela jiná věc by byla, kdybych tomu mohla být osobně přítomná. Můj zrak se dokáže přizpůsobit Šeru a v tomto ohledu ho neoklame nic – žádné sklo ani zvukotěsná stěna.

Na chviličku to vypadalo, že Tuckman začne něco namítat, ale spolkl to. Musel. Sabotéři projektu nebyli jediným klíčem k řešení jeho problému. On ale přistoupí pouze na takové řešení, které lze vidět na vlastní oči nebo zaznamenat. Já jsem naproti tomu měla přímou zkušenost s tím, že duchové a poltergeisti opravdu existují a nejsou to jen výplody fantazie, jimiž by si stresovaná mysl přikrášlila obyčejné jevy. Pár lidí si na nich pořádně vylámalo zuby – včetně mě. Snad jsem vůči Tuckmanovi měla jen předsudky, ale pochybovala jsem, že tenhle chlap mohl vůbec něco vyvolat.

„Dobře,“ připustil Tuckman a tvářil se kysele. „Zítra odpoledne je seance. Zařídím, abyste se mohla dívat přes sklo z pozorovatelny…“

„Raději bych byla přímo v místnosti.“

„Nepřichází v úvahu. Jakýkoli zásah do běžného chodu seance by mohl ohrozit výskyt skutečného fenoménu. Experiment nesmí být ničím narušován – kvůli tomu jsem vás povolal. Všechno je monitorované. Všechno je zdokumentované. Mám tady videozáznamy z prvních seancí; řeknu asistentce, ať vybere reprezentativní vzorky záznamů, a ty si prostudujete. Ale do místnosti, kde probíhá seance, vás pustím pouze v nejkrajnějším případě.“

Co jsem mohla dělat. Teď jsem se nemohla nijak ohradit. „Dobře. Říkal jste, že skupina vyprodukovala vlastní psychokinetickou aktivitu – je to tak?“

„Ano. Pozorovali jsme klepání stolu, pohyby předmětů, blikání světla a podobně.“ Samolibě se usmál a kroutil při tom rty. „V tomto směru prokázali značnou dovednost, zvláště pokud vezmeme v úvahu, jak krátce skupina spolupracuje.“

„Pak je možné, že vaše skupina skutečně produkuje veškeré jevy úplně sama.“

„To není možné.“

Podobně mluví jen někdo omezený. Takovouhle naději jsem vkládala do vědy, když jsem byla mladší. „Proč si to myslíte?“

„Ten fenomén je příliš silný, příliš mocný. Lidská mysl nedokáže vyvinout tak velkou fyzickou sílu bez přímého kontaktu s předměty. Až uvidíte seanci, porozumíte.“

Měla jsem dojem, že tomu porozumím rozhodně líp než Tuckman. „Jak velká je skupina?“ zeptala jsem se.

„Je jich celkem osm. Sedm účastníků a jeden asistent – Mark Lupoldi. Je také členem skupiny, ale zároveň je mým… speciálně pověřeným asistentem.“

„Osobou, kterou jste nastrčil, aby předstírala psychokinetické jevy a podporovala očekávání skupiny.“

„Ano.“

„Dobře. Do seznamu ho tedy uvedeme jako speciálního asistenta. Můžete mě teď vzít na místo experimentu?“

„To nemohu. Za patnáct minut mi začíná přednáška.“

„Můžu tam jít sama, když mi dáte klíč a instrukce. Pokud ovšem není v místnosti něco, co bych neměla vidět.“

„Jestli se opravdu chcete pustit do vyšetřování, nemám námitky.“ Vzal svazek klíčů z tácku na přepečlivě uklizeném stole. Sejmul z kroužku dva velké, mosazně žluté klíče a podržel mi je před očima. „Tady. Je to místnost č. 12 v budově St. John Hall. V tuto denní dobu je budova odemčená, ale budete potřebovat klíč k oběma místnostem včetně té speciální – pozorovatelny – z níž sledujeme experiment. Čísla místností jsou na klíčích. Na recepci se nahlásíte a pak se zase odhlásíte, a až budete odcházet, necháte klíče u proktora.“

Odemkl šuplík v psacím stole a vytáhl starou hnědou obálku opatřenou cedulkou s nápisem „CELIE“.

„Kdo je Celie?“ zeptala jsem se.

„Pojmenovali jsme našeho ducha Celie Falwellová. Docela mi trvalo, než jsem vymyslel jméno, které nebude možné dohledat na internetu.“

„Na tom záleží?“

Tuckman netrpělivě zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem, aby si ho našli na googlu a zjistili jakékoli informace o nositeli toho jména. Ovlivnilo by to jejich podvědomí. Osobnost musela být čistě a pouze výplodem jejich vlastní fantazie.“ Podíval se na hodinky. „Na tohle nemám čas.“ Vytáhl z obálky disk a hromádku papírů a vstal. „Musím na přednášku.“ Vzal drahou brašnu z hladké kůže a strčil zbytek klíčů do kapsy.

Ukázal, že mám vyjít ven, zamkl kancelář a pak teprve předal disky i papíry sekretářce katedry. „Deniso, udělejte tady slečně Blaineové kopii a dejte pak originály do mého boxu, prosím.“

Denisa se na něj vlídně usmála. „Jasně.“ Bylo jí přes třicet, ale její šaty, vlasy a make-up by se hodily spíš pro někoho kolem dvacítky. Jakmile se od ní Tuckman odvrátil, nasadila otrávený výraz.

„Uvidíme se zítra na seanci. Jestli se budete chtít na něco zeptat, zavolejte mi dnes večer,“ řekl Tuckman, mírně pokývl a nechal mě samotnou se sekretářkou Denisou, která jen znechuceně mlčela.

Jakmile mi pořídila kopie, zamířila jsem k budově St. John Hall.

Univerzita Pacific Northwest byla založená v roce 1890 zapálenými kalvinisty. O rok dříve totiž jádro města lehlo popelem a po tomto ohni pekelném si nejspíš řekli, že Seattle potřebuje spásu. Tou měla být vzdělanost, neboť ani protikatolické hnutí, ani politika se v tomto směru neosvědčily. Pobožnost ale na univerzitě nezapustila příliš hluboké kořeny, protože škola je spíše světská a nemá zdaleka takovou prestiž jako nedaleká Washingtonská univerzita. Mnoho lidí si plete malý kampus Pacific Northwest se soukromou střední školou. Její rozměry však klamou. Univerzita vlastní ještě několik budov v okolí, které využívá jako koleje, laboratoře a kanceláře.

Procházela jsem obdélníkovým prostranstvím a nohama vířila čerstvě spadané listí. Po okrajích zorného pole jsem zpozorovala přítomnost fantomů. Na místech s vyšší koncentrací lidí se po nějaké době usadí několik vrstev duchů a dalších věcí, které uvízly v Šeru. Kampus univerzity Pacific Northwest nebyl výjimkou. Dívala jsem se přímo před sebe, ale periferním viděním jsem zachytila nejasný obrys postavy, který celou dobu plul po mém boku. Když jsem otočila hlavu, zdálo se, že zmizel, přestože jsem věděla, že to je způsobené jen zrádnou povahou Šera. Prozatím se postava držela dál ode mě. Když jsem se ale před svým cílem zastavila, fantom se náhle přiblížil a prošel mým tělem. Otřásla jsem se zimou.

St. John Hall byla budova ve stylu art deco postavená ze žlutých cihel a s okny podivných tvarů. Záměrem architekta bylo asi vytvořit hřejivou zlatavou budovu, jejímiž okny proudí dovnitř spousta světla. Dům časem zchátral a některá okna byla slepá, protože je zevnitř zatemnili. Dívala jsem se na budovu a nechala se obklopit studeným, mlžným světlem Šera. Kromě občasných záblesků minulosti vypadala budova v Šeru skoro stejně jako normálně, ovšem až na jedno žhavé žluté místo, které propichovalo jedno z horních oken, jako když se kopí zabodne do terče.

Zdráhala jsem se ponořit zcela do Šera a pořádně si prohlédnout ten paprsek podobný kopí nabité energií. Tady na veřejném prostranství jsem nemohla jen tak vstoupit do Šera, neboť bych riskovala, že začnu průsvitnět a mizet. Netušila jsem, jak by to vnímali kolemjdoucí; zato jsem věděla jistě, co bych spatřila já: černou prázdnotu a žhnoucí Síť, která opisuje svět jasnými barvami a magickou mocí: to byla ta nepochopitelně živoucí věc, kterou jsem nedokázala popsat Maře ani komukoli jinému. Pronikavě žlutý paprsek vypadal jako součást Sítě a byla bych se vsadila, že prochází zrovna místností číslo dvanáct.

Zapudila jsem Šero, takže ustoupilo v mírné probleskování, a vstoupila jsem do budovy. U vchodu se nacházela malá recepce, ale nikdo ji neobsluhoval. Slyšela jsem, jak se nějací lidé opodál baví a pochichtávají, ale nehodlala jsem je rušit. Jen jsem se zapsala do knihy návštěv a odebrala se nahoru.

Místnost číslo dvanáct byla ve třetím patře na konci chodby, přesně naproti výtahu. Jak jsem předpokládala, dveře označené dvanáctkou protínal žhavý, žlutý paprsek. Hned vedle byly další dveře označené 0-12. Klíče, které jsem držela v ruce, pasovaly do obou zámků. Doupě Tuckmanovy duchařské skupinky bylo napojené na energii Šera skrze onu zářivou linii, která byla součástí Sítě. Jestli měli členové skupinky spiritistické nebo magické schopnosti, museli nevyhnutelně nějak zasáhnout do Sítě, a ona zase nutně musela působit na ně. Zajímalo mě, jestli tahle žlutá energetická linie byla od začátku v této poloze, nebo jestli ji sem skupina nějak přetáhla. Tak či onak to mohlo vysvětlovat náhlé zesílení fenoménu, ale tomu by Tuckman těžko uvěřil. Stejně – síť nesíť, byla jsem placená za to, abych zjistila, co zapříčinilo změnu, ne abych dokázala, že můj klient je hňup. A tato linie Šera sem zrovna tak mohla proniknout shodou náhod. I přes své nezvyklé schopnosti jsem nemohla brát za samozřejmé, že Tuckmanův problém je čistě paranormální povahy, stejně jako Tuckman nemohl být striktně přesvědčený o opaku. Je mnohem pravděpodobnější, že zlo páchají spíš lidé než duchové. Lidé mají vůli a představivost. Většina duchů a paranormálních stvoření nemá ani jedno z toho.

Vešla jsem do místnosti číslo dvanáct a zavřela za sebou dveře. Prostor byl kompletně přeměněný v odpočívárnu. Byly zde police na knihy, odkládací stolečky a spousta sentimentálních předmětů. Místnost byla od pozorovatelny oddělená zrcadlem. Uprostřed byla pohovka se spoustou polštářů a velký, kulatý dřevěný stůl, který stál na orientálním koberečku s květinovým vzorem. Na stropě visel malý mosazný lustr. V rohu hned u dveří byl vysoký, bíle natřený stojan s barevnými vánočními světélky, pečlivě seřazenými podle barev. U zdí stálo pár dřevěných židlí. Na parapetu pod oknem, jímž procházel žlutý paprsek, byla kytka v květináči a plyšová kočka.

Někdo pověsil na zeď pár obrazů a plakátů. Obcházela jsem je a prohlížela. Bylo zde několik fotografií a plakátů z filmů ze třicátých a čtyřicátých let. Jeden z obrazů byl moderní počítačový portrét krásné mladé ženy s vlasy naondulovanými tak, jak se nosily ve čtyřicátých letech. Vypadala trochu jako blonďatá Loretta Youngová a tesklivým pohledem shlížela z rámu. Vedle byla potrhaná fotografie muže v uniformě s výložkami pilota z druhé světové války – nebo aspoň jsem se domnívala, že takové okřídlené nášivky mívali piloti; obrázek působil věrohodně a nejspíš pocházel opravdu z té doby.

Všimla jsem si několika nápadných nahrávacích a snímacích zařízení, která byla rozmístěna kolem, ale bylo jich méně, než jsem očekávala. Klekla jsem si na kolena a odhrnula okraj koberce. K jeho spodní straně bylo připevněno několik černých předmětů, z nichž vybíhaly kabely, přilepené zespoda ke koberci. Pár jich bylo provedených strukturou koberce a razilo si další cestu po jeho vzorku na svrchní straně. Toto vybavení s největší pravděpodobností sloužilo Tuckmanovi k vytváření fenoménů. Musela bych sehnat někoho technicky zdatného, kdo by se na to podíval a řekl mi, k čemu to slouží a na jakém principu funguje. Chtěla jsem mít jasno v tom, co Tuckmanův tým umí předvést bez cizí pomoci, a co je pouhý podvod. Kdyby sílící fenomény byly skutečné, musela bych Tuckmanovi napřed dokázat, že se nejedná o nic jiného. Ale jestli měl Tuckman pravdu v tom, že ho někdo podvádí a předstírá fenomén, pak bych musela zjistit, čím by přístroje mohly být rušené – a jestli vůbec. Vrátila jsem koberec na původní místo a sedla si na podlahu.

Za zavřenými dveřmi jsem se cítila dostatečně bezpečně, tudíž jsem se nemusela ostýchat, mohla jsem vstoupit do Šera a vše prozkoumat z jiného pohledu. Udělala jsem si pohodlí, zavřela oči a zhluboka se nadechla – tahle část mě pořád ještě trochu děsila a před plným ponořením do Šera jsem si vždycky musela dodat kuráž.

I když jsem seděla, při průchodu hranicí Šera jsem pocítila lehkou závrať. Musela jsem vynaložit nezvyklé úsilí a dolehl na mě tíživý pocit. Otevřela jsem oči do studeného, mlžného světla Šera, zaplněného obrysy a stíny dávno minulých věcí, které uvízly v nekonečném světě mlhy. Bylo slyšet mumlání a bzukot Sítě. Stále jsem se nacházela v místnosti číslo dvanáct, která jako by se nyní, plná stínů a vírů Šera, proměnila ve svět duchů. Stůl přede mnou byl zahalen závojem roztodivných siluet, které se vzájemně překrývaly a byly tak komplikované, až jsem je od sebe nedokázala odlišit. Zdálo se však, že se mezi nimi pohybuje několik barevných křivek, zářivě červených, modrých a zelených, a také hlouček neúplných lidských postav, které se hrnuly ke stolu. Nebylo možné rozeznat rysy jejich tváří; vlastně ani žádné tváře neměly. Byla to jen vyhaslá mlžná stvoření bez života. Nebyli to duchové, pouze dojmy, které se obtiskly do Šera, jak lidé dělali tytéž věci na tomtéž místě pořád dokola.

Zpod stolu vycházela protivně žlutá záře. Dívala jsem se na ni, pak jsem popolezla dopředu a prodrala se mezi studivými siluetami. Uviděla jsem pulzující kouli bledě žlutého světla, která střídavě zářila a pohasínala, jako by pomalu dýchala. Koule se nacházela přesně pod středem stolu, byla veliká asi jako basketbalový míč a vznášela se nad podlahou. Čím víc jsem se k ní přibližovala, tím obtížnější bylo zaostřit na ni zrak. Musela jsem zhluboka dýchat, abych udržela rovnováhu mezi dvěma světy – normálním a paranormálním – které se o mne přetahovaly.

Zblízka jsem si všimla, že zářící koule není celistvá, ale je to vlastně směsice vláken připomínající obrovskou dětskou čmáranici. Vkleče jsem se opírala o ruce, ale při pohledu na svíjející se vlákna jsem ztratila rovnováhu. Útržky minulosti, mlhavé stíny procházející mým tělem, houpavé vrstvy Šera – z toho všeho se mi na chvíli zamotala hlava a začala jsem přepadávat dopředu. Vtom jsem hlavou a ramenem vrazila do klubka světla a energie a zasáhl mě mráz i žár. Projela mnou vlna chladu i horka, až jsem se odtáhla a dosedla na zadek. Dotek té tajuplné věci mne rozrušil. Třela jsem si obličej, abych se zbavila pocitu, že na něm mám pavučiny.

Upírala jsem zrak na kouli a snažila se soustředit k ní veškerou pozornost. Jak jsem se ponořovala hlouběji do Šera, mlhy začalo ubývat a můj pohled se vyjasnil. Viděla jsem rozzářená vlákna, která rašila z koule a plazila se ven z místnosti, jako když se divoké šlahouny popínavé rostliny šplhají po staré cihlové zdi. Místnost jich byla plná; vzájemně se proplétala a nakonec všechna ústila do žlutého paprsku, který protínal okno. Spousta se jich vinula dokonce i po zrcadle, i když tam jich nebylo tolik jako ve zbytku místnosti. Opatrně jsem otočila hlavu, přičemž mi dva světy klouzaly přes sebe jako staré černobílé filmy na zrnící obrazovce. Původ energetických vláken jsem si nedokázala nikterak vysvětlit. Byla statická, nerostla, přesto v nich cosi tepalo, jako by se k něčemu chystala, a vycházelo z nich nervy drásající skučení.

Prudce jsem vystoupila z Šera a při průchodu mi škublo v hrudi a v zádech. Sklonila jsem hlavu, a dokud jsem se nezbavila pocitu tlaku a nutkání zvracet, zhluboka jsem dýchala, i když vzduch čpěl špínou a prachem. S roztřesenýma rukama a nohama jsem vylezla zpod stolu. Nečekala jsem, že mě to takhle vyčerpá. Pohledem na hodinky jsem zjistila, že mi čas nějak rychle utekl. Pobyt v Šeru je namáhavý a moje schopnost koncentrace v něm vždy po čase klesá, ale tohle bylo neúměrné době, kterou jsem tam strávila, jakkoli jsem si nebyla jistá, jak dlouho to bylo. Z Tuckmanovy kanceláře jsem odešla asi hodinu předtím a do St. John Hall mi to pěšky trvalo slabých deset minut. Čas v Šeru ubíhal vlastním tempem, ale ještě nikdy jsem uvnitř nestrávila tolik času. Až se mi naskytne příležitost, budu se muset na tohle zeptat Mary.

Opřela jsem se o rám dveří, abych opět získala rovnováhu a vrátila dech k normálu. Ještě jsem si naposledy koutkem oka prohlédla celou místnost. Ty zářivé výhonky spolu se zašmodrchanou koulí energie prosytily vzduch něčím jedovatým, co čekalo na příležitost. Nelíbilo se mi to, přebíhal mi z toho mráz po zádech.

Opustila jsem místnost určenou pro seance a přesunula se do pozorovatelny. Tam jsem tomu rozuměla ještě méně. Proskleným otvorem bylo do jednoho rohu v hlavní místnosti špatně vidět, ale zbytek prostoru jsem spatřila zcela jasně, ovšem jen pokud šlo o normální svět. Odsud z pozorovatelny jsem totiž nedokázala zachytit téměř žádné náznaky Šera – jen místy silnější paprsky tlumeného světla. Po siluetách duchů nebo výhoncích energie nebylo ani památky. V pozorovatelně byly monitory, různá nahrávací zařízení, spínače, černé skříňky popsané tajemnými zkratkami a uspořádané úhledně na pultících, případně pod nimi. Nenašla jsem žádné dráty ani jiné vybavení, které bych tu čekala; bylo zde jen ovládání světel v místnosti a „okolního zvuku“. Ráda bych se podívala, jak to všechno funguje, ale neodvažovala jsem se dotknout spínačů. Však mi to Tuckman později předvede.

Zajímalo mě, proč nebylo z pozorovatelny vidět Šero a jestli ho dvojité zrcadlové sklo mohlo nějak odfiltrovat. Už dříve jsem si všimla, že sklo dokáže Šero pozdržet, nebo alespoň snížit mou schopnost vidět je, ale odsud jsem ho vnímala daleko hůř než jindy. Zahořela jsem zvědavostí nad tím, kolik zvláštností vykazovalo Šero v těchto dvou místnostech. Jelikož jsem neměla k ruce nikoho zkušenějšího, koho bych se mohla zeptat, musela jsem si vystačit sama, jenže stále jsem toho nevěděla dost, abych poznala, proč se mi tady věci jevily… jinak.

Ať jsem se dívala, jak jsem se dívala, nic dalšího jsem nenašla. Alespoň v tu chvíli ne. Vzdala jsem to a zamířila do své kanceláře, abych si prošla Tuckmanovu složku, kterou jsem od něj dostala. Chtěla jsem být trochu v obraze ještě před středeční seancí.

2. KAPITOLA

Ve své malé kanceláři na Pioneer Square jsem se protáhla na židli a rychle si pročítala Tuckmanovy materiály. Neměla jsem čas zabývat se detaily – chtěla jsem si vytvořit hrubou představu o projektu a lidech, kteří se ho účastnili.

Dle záznamů skupinka spolupracovala od ledna a dosáhla značných úspěchů. Experiment probíhal ve dvou rovinách: oficiálním cílem, s nímž byli účastníci seznámeni, bylo stvoření a ovládání „poltergeista“ silou lidské mysli; hlubším cílem, o kterém věděli pouze tři lidé – Tuckman, jeho asistent a Mark Lupoldi – bylo studovat reakce, vzájemné působení a vývoj členů skupiny, poté co úspěšně dosahovali stále náročnějších cílů. Drželi se plánu experimentu s Filipem; ten prováděla skupina New Horizons v sedmdesátých letech. Tuckmanova přeskočila neúspěšné začátky kanadských předchůdců a obohatila svou metodu o moderní technologii, mechanické a objektivní pozorování a záznamy, a také využila pomoci odborníků na iluze a klamy. Dodatek, psaný technickým žargonem (pro mě naprosto nesrozumitelným), vysvětloval funkci a parametry vybavení: účinek, nanometry za sekundu, odpor vzduchu, impedanci, indukci a tak dál.

Stejně jako v původním experimentu i Tuckmanova skupina vytvořila záměrně neúplný a falešný životopis, historii, a dokonce i portrét svého „ducha“, kterého pojmenovali Celie Falwellová. Celiin příběh byl pochopitelně tragický. Narodila se v roce 1920, a když v Evropě vypukla druhá světová válka, studovala zrovna na univerzitě Pacific Northwest. Tehdy jí bylo devatenáct, byla frivolní, tvrdohlavá a zasnoubená s „divokým“ mladíkem jménem James Baker Jansen – taky čistě fiktivním – který byl civilní pilot. Jimmy zoufale toužil dostat se do boje, a tak se jako dobrovolník přidal ke skupině Chennaultových pilotů – takzvaných Létajících tygrů – v Číně, ačkoli při pouhém zběžném nahlédnutí na internet by každý musel zjistit, že tato americká dobrovolnická skupina ve svých řadách žádné civilní piloty neměla. Později přešel k Army Air Corps a pokračoval v boji proti Japoncům ve válce v Pacifiku.

Celie, plná romantických ideálů, často létala s Jimmym, až si udělala vlastní licenci na pilotování civilního letounu a v roce 1941 zanechala studií. Dobrovolně se připojila k jednotce Air Corps Ferrying Command2 a létala z továren na cvičiště a na místa překládek. Když se z této skupiny stala jednotka určená přímo pro letadlové lodě, Celie u ní i přes Jimmyho námitky zůstala. Celie už se s Jimmym nikdy neviděla. Zahynula v roce 1943, když pilotovala bombardér B-26 Marauder, jenž se zřítil při přistání na letecké základně Army Air Base v Tampě na Floridě. Ironií osudu se stala další obětí letadla zvaného „Widowmaker“ – „výrobce vdov“, zatímco Jimmy vyvázl z války beze šrámu.

Členové Tuckmanovy skupiny si příběh zapamatovali – se vším všudy – a soustředili se na to, aby o Celii uvažovali jako o skutečné osobě. Po vzoru experimentu s Filipem postavili Celii do centra svých myšlenek a snažili se navodit duševní a emoční atmosféru podporující fenomén poltergeista, který by následně mohli přisoudit Celii. Od samého počátku byli velmi úspěšní – s Markovou pomocí a speciálním vybavením nainstalovaným v místnosti. Nyní se snažili pozorovat, jaké síly může nabýt fenomén sám o sobě. Nebo si to alespoň mysleli.

Prošla jsem si složky dokumentů týkající se účastníků a vybavení – vlastní složku do nich Tuckman nezahrnul – a zkoušela si udělat nějaký obrázek o členech skupiny, ale na papíře na mě působili suše a mdle. Usoudila jsem, že s videem pochodím lépe, a tak jsem sebrala všechny složky a disky a odnesla si je domů, kde jsem se na ně mohla podívat a u toho si dát večeři.

Zatímco jsem jedla, společnost mi dělala moje fretka Chaos. Čmuchala všude kolem a pokoušela se ukrást nějaké sousto. Provozovala svůj bojový tanec, a kdykoli jsem jí to překazila – což bylo dost často – začala hopsat, kníkat a cenila na mě zuby. Tahala po stole krajíc chleba a dvakrát se jí při tom podařilo převrhnout mou sklenici s vodou, dokud jsem ji nezabavila něčím jiným.

„No jo, ty pitomečku malej,“ řekla jsem, chytila ji a dotýkala jsem se nosem jejího čumáčku. „Už toho bylo dost. Je čas na tvou sklenici.“ Zjistila jsem totiž, že se jí líbí lézt do velké sklenice od majonézy, která se mi kdysi nevešla do nádoby na tříděný odpad. Když jsem ji položila na podlahu a dala dovnitř jeden nebo dva míčky, zaručeně jsem od Chaos měla tak na deset, patnáct minut pokoj – což je v případě fretky celá věčnost. Jak sebou uvnitř mlela, sklenice se kutálela po kuchyňském linoleu a Chaos se snažila chytit míček. Když jí vyskočil ze sklenice, chňapala po něm tak dlouho, dokud ho nechytila, a nožičky jí při tom hopsání podkluzovaly. Vrátila míček do sklenice, vsoukala se zase dovnitř a představení začalo odznova. Usmívala jsem se jejímu skotačení, a přitom sledovala záznam ze seance, který už běžel na obrazovce.

Zatímco jsem se dívala, obývákem tu a tam náhodně probleskovaly shluky Šera a z polic na knihy vylétávaly malé předměty, a to chvílemi i bez přispění fretky. Nechala jsem ty věci ležet a proplouvající shluky zahnala stranou, ale trochu mě to podráždilo: Šero bylo nezvykle čilé. Asi to bylo tím, že jsem mu věnovala větší pozornost než jindy, a ono si na oplátku všímalo víc mě.

Na první části záznamu nebylo nic zvláštního. V místnosti, kterou jsem navštívila, sedělo na seanci osm lidí, kteří si povídali a diskutovali o Celii. Vypadali rozpačitě a kromě několika planých poplachů se nic moc nestalo. Při třetím sezení Tuckmanovy skupiny se začalo ozývat klepání a také stůl se trochu kýval ze strany na stranu a o kousek se posunul po podlaze. Barevná světélka na stojanu zablikala a lustr se zakymácel. Nebylo to nic, co by se nedalo mechanicky nafingovat nebo způsobit mírnou psychokinezí, ale chtěla jsem zjistit, jak moc se fenomén změnil od počátečních sezení. Dle očekávání jsem na videu neviděla žádné náznaky Šera, takže jsem nemohla říct, zda skutečně nevyvolali žádnou aktivitu Šera, nebo ji video jen nedokázalo zachytit. Záznam nebyl moc kvalitní, protože sekretářka jej narychlo zkopírovala ve svém počítači, navíc očividně ne z originálu. Nezbývalo mi než posoudit jejich skutečné schopnosti na základě seance, která měla proběhnout nadcházejícího dne.

S povzdechem jsem zavrtěla hlavou a sáhla po telefonu. Nejspíš budu potřebovat pomoc, abych pochopila, jak funguje mechanika v místnosti. Prozvonila jsem Quintona na jeho pager a čekala jsem, až mi zavolá zpět. V oblasti techniky to byl doslova renesanční muž, přestože to vypadalo, že doma nemá ani vlastní telefon, ani počítač. Byl to takový Ferda mravenec – práce všeho druhu. Kdysi na mou žádost instaloval poplašný systém do auta jednoho upíra. Ať byl Tuckmanův pokus jakkoli bizarní, jen stěží mohl trumfnout instalaci nouzového tlačítka do prostoru pro rezervní pneumatiku v klasickém camaru, které mělo v kufru dva palce hlíny.

3. KAPITOLA

Ve středu mrholilo a celá obloha se zatáhla souvislou šedí, která visí nad Seattlem od půlky října do začátku května. Někteří lidé tvrdí, že tohle počasí je jako stvořené pro sebevraždy, čemuž je těžké uvěřit, neboť Seattle má v porovnání se stejně velkými americkými městy mnohem nižší úmrtnost a také malý počet vražd. Já mám spíš podezření, že díky tomuto chmurnému počasí máme v Seattlu tolik barů.

Rozhodla jsem se, že s sebou vezmu fretku na prozkoumání místnosti, v níž se konají seance. Chaos je ztělesněná zvědavost a většinu času tráví tím, že pátrá po různých škvírkách a ukrytých věcech – obvykle nejvíc tehdy, když mi to není vhod – ale teď to mohlo být užitečné.

Před St. John Hall jsem zahlédla Quintona. Stál pod stromem kousek od vchodu, měl na sobě dlouhý nepromokavý honácký kabát a široký klobouk, aby nezmokl, ale stejně mu někudy napršelo aspoň do krátce střižené bradky. Dlouhé hnědé vlasy měl vzadu sepnuté a zastrčené za límec. Kabát si nesundal, ani když jsme si vyzvedli klíče a vyšli nahoru po schodech.

„O co v tom projektu jde?“ zeptal se.

„Tahle skupina se snaží vyvolat psychokinetické jevy během řady monitorovaných seancí s falešným duchem. Něco z toho, co se tam děje, je vyvoláno účastníky sezení, ale něco dělají technici z pozorovací místnosti a také osoba nastrčená přímo v místnosti. Potřebuju zjistit, jaké vybavení k tomu používají. Co to zařízení dělá a taky jestli s ním někdo nějak nemanipuloval nebo tam něco nepřidal.“

„Dobře,“ odpověděl a otevřel dveře místnosti číslo 12. Quinton se podíval po malém prostoru přeplněném nábytkem. „Takhle je to pořád?“

„Řekla bych, že ano. Včera to vypadalo stejně.“ Alespoň fyzicky se to tak jevilo.

Quinton si pověsil kabát vedle dveří a já připnula fretce řemínek. Jakmile byla na vodítku, vystřelila a řádila kolem, zkoumala podlahu a hledala v ní nějaké otvory. Rozhlédla jsem se a všimla si, že koule energetických vláken pod stolem žhne jasnou září – mnohem jasnější než včera – a že vyrostla do velikosti nafukovacího míče, páchne rybinou a šlehají z ní rudé záblesky. Vycházel z ní zvuk, který se téměř rovnal kvílení. Odtlačila jsem od sebe Šero a použila trik, který mě naučila Mara: roztáhla jsem okraj Šera kolem sebe jako štít, jímž jsem oddělila sebe a Chaos od té pulzující věci pod stolem.

Quinton chvíli jen přecházel po místnosti. Pak se zastavil.

„Jdu na minutku do pozorovatelny. Hned budu zpět,“ řekl.

Jakmile vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře, neslyšela jsem už nic než občasné vrznutí parket pod nohama. Místnost byla patrně zvukotěsná, což bylo vcelku logické, přesto jsem se tomu podivovala. Tuckman si dal hodně záležet.

Quinton se vrátil a přiložil k jedné zdi zkoušečku proudu. „Přesně jak jsem si myslel – hlavní spínač k tomuhle všemu je ve vedlejší místnosti. Teď když je zapnutý, měl bych ty hračičky najít.“ Lehl si pod stůl na záda, mával různými přístroji kolem nábytku a nad kobercem, pak se začal plazit po koberci, jako by sledoval nějakou neviditelnou elektronickou stopu. Letmo jsem nahlédla do Šera a uviděla, že koule energie před ním téměř plaše uhýbá. On samozřejmě nic nezpozoroval.

Chaos objevila mělkou prohlubeň ve zdi kousek nad prkennou podlahou. Prohlubeň byla ukrytá pod tmavou lištou a Chaos do ní zaryla drápky a zkoušela vyškrábat větší díru, do které by mohla vlézt. Šla jsem se podívat, co našla.

Těsně nad podlahou bylo ve zdi vyvrtáno několik děr překrytých páskou z jemného pletiva, které mělo stejně tmavou barvu jako krycí lišta. Chaos se povedlo najít malou dírku v pletivu a protrhnout je. Za pletivem byl schovaný malý reproduktor ve tvaru pecičky. Plazily jsme se s Chaos po obvodu místnosti a našly celkem osm ukrytých reproduktorů různé velikosti. Po chvilce jsme se srazily s Quintonem, který se teď taky pohyboval podél zdí a mával různými měřiči podél tlusté omítky nahoru a dolů.

„Co jste našly?“ zeptal se.

„Reproduktory. Odhalily jsme jich hned několik v úrovni podlahy,“ řekla jsem a ukázala na ně. Chaos o ně již ztratila zájem a zaútočila na koberec; vrhala se proti okraji Šera, jako když pes útočí na mořský příboj.

„Nenech ji moc kousat do toho koberce,“ upozornil mě. „Je v něm plno drátů, a ty jsou pod napětím; mohla by dostat ránu.“ Mohlo se jí stát mnohem víc, pomyslela jsem si, ale Chaos měla se Šerem zkušenosti a moc dobře věděla, kdy je lepší stáhnout se do bezpečí.

„Na spodní straně koberce a taky pod ním na podlaze je spousta destiček a dalších věcí,“ řekla jsem a odehnala zvířátko dál od stolu.

„Tušil jsem, že tam budou. Za minutku se k tomu dostanu.“

Prohlédli jsme si všechny reproduktory a Quinton provedl ještě pár testů na stěnách. Pak jsem mu pomohla odsunout stůl a koberec kvůli dalšímu prozkoumání. Když jsme pohnuli stolem, koule energie se odkutálela.

Následovala jsem fretku po místnosti, ačkoli to teď vypadalo, že si dělá jen generální obchůzku. Quinton se zastavil u zrcadla, které dělilo tuto místnost od pozorovatelny, a ohlédl se na mě.

„Dělej nějaký hluk a pohybuj se u toho. Budu hned zpátky.“

Chytila jsem Chaos, pokusila se o pár starých tanečních kroků a broukala jsem fretce slova písně „You Are My Lucky Star“.

Quinton se vrátil, očividně se bavil a smál se na mě. „Ještě chvíli pokračuj,“ poručil mi a znovu chodil podél stěn a mával přístroji, vždycky se někde na chvíli zastavil, aby něco přeměřil u podlahy nebo ve zdech.

Jakž takž jsem dotančila první dvě čísla muzikálu 42nd Street, když se Quinton zase ozval. „Dobře, můžeš přestat.“ Pochechtával se, ale mně to nevadilo. Sice jsem už vyšla ze cviku a můj zpěv stál odjakživa za starou bačkoru, ale když mi někdo řekne, že se mám nějak pohybovat a při tom hlučet, první, co mě napadne, je taneční číslo Busby Berkeleyho3. Tančila jsem od osmi let, abych splnila matčiny ambice; od jedenácti profesionálně, a tyhle radostné pohyby byly pro mě stejně přirozené jako mateřská řeč.

Nakonec jsme si sedli ke stolu. Chaos se po něm proháněla, čenichala a kvikala si pod fousky. Dala jsem jí několik pamlsků, abych ji zabavila.

„K čemu jsme došli?“ zeptala jsem se.

„Místnost je protkaná dráty a všechny vedou vedle do pozorovatelny. Není tady nic, co by bylo možné ovládat na větší vzdálenost, nebo co by mohlo odesílat údaje na nějaké vzdálenější místo. Je tu spousta pasivních snímačů, které jsem dokázal odhalit až v okamžiku, kdy mohly něco zachytit – proto jsem potřeboval, aby ses hýbala a zpívala si u toho. Asi polovina monitorovacích zařízení využívá pasivní snímače; teoreticky by měla být nenápadná a vysoce odolná vůči většině rušivých vlivů. Jsou zabudované do nábytku nebo stěn, takže nepřekážejí, a zároveň jsou chráněné proti nárazům a hrubému zacházení. Je to pěkný projekt – a taky nákladný – protože anténa a ty miniaturní součástky jsou technologicky na dost vysoké úrovni. Některá zařízení pod stolem jsou pasivní dálkové snímače s většími anténami.

A mimo to jsou tady ještě aktivní systémy. A tohle je zajímavé. Reproduktory, které jsi našla, mají sadu sesterských repráčků v římse pod stropem. Teď budu jen hádat, protože audiotechnika není moje parketa. Neanalyzoval jsem data ani nevytvářel diagramy, ale podle rozmístění a typu reproduktorů soudím, že tahle místnost je velké zvukové studio. Ani jeden z repráků na podlaze nevydává sám o sobě nikterak silný zvuk, ale když se jejich výkon sečte, dřevěná podlaha se promění v sub-bassovou jednotku – ta sice není nijak zvlášť vyladěná, ale pro nízké kmitočty to postačí. Když se spustí ve správnou chvíli, může mít vyloženě rušivý účinek – ale člověk to nebude vnímat jako zvuk. Lidé v místnosti si můžou myslet, že to je slabé zemětřesení, nebo můžou pociťovat nevysvětlitelný neklid.“

„To se pravděpodobně ovládá panelem, který je označený ‚okolní zvuk‘,“ napadlo mě.

„Jasně. Díky řadě horních reproduktorů, zabudovaných v římse pod stropem, se zvukové efekty mohly spojit a velmi snadno ovlivnit náladu účastníků. Mohly dokonce způsobit klepání a vibrace v podlaze a ve zdech. V místnosti může v podstatě ‚strašit‘ pomocí zvukových vln. I při nízké frekvenci mohou na člověka působit velmi sugestivně. A to mluvím jen o zdech a podlaze. Většina nábytku je normální, tedy až na ten stůl.“

„To mi došlo. Pověz mi o tom stole.“

„Není tak těžký, jak se zdá. Těžký je jen v případě, když se ho někdo pokouší zvednout sám. Těch pár velkých černých podložek, které jsi našla v podlaze, tvoří elektrické indukční napájení vyvedené přímo do pozorovatelny pomocí kabelu ukrytého pod podlahovými prkny: v podlaze je vyříznuté speciální prkno, které kabel překrývá. Zbytek jsou indukční nebo magnetické podložky. Je to dobře provedené, velmi precizně. Ale nohy od stolu jsou z kovu a v koberečku je dost elektromagnetických cívek, aby vzniklo lehké magnetické pole, díky němuž se stůl zdá chvíli těžší, a chvíli lehčí, a kvůli tomu se jím dá lépe či hůře posouvat. Cívky v koberci a magnetické podložky v podlaze lze z pozorovatelny libovolně aktivovat a tím donutit stůl, aby poskočil nebo se trochu zakýval. Nejde o žádný výrazný pohyb, ale pokud je někdo už ovlivněný a chce tomu věřit, pak je z toho vcelku přesvědčivý poltergeist.

Odhaduju, že stůl udržují většinu času ‚těžký‘, aby to bylo působivější, když se pohne. V nohách stolu jsou také dráty, které vedou elektrický proud skrz indukční podložky a vyživují síť malinkých elektromagnetů, zabudovaných zespoda do desky stolu. Tohle všechno je ukryté pod tenoučkou dřevěnou dýhou. Někdo zasvěcený tedy může pohybovat kovovými předměty na stole, aniž by se toho stolu nebo předmětů dotkl; asi by to mohlo poškodit něčí hodinky, ale toho si nikdo nevšimne. Čili: během tohoto nepřiměješ stůl, aby poskočil nebo ztěžkl, případně aby byl najednou lehčí, ale je to efektní a odvede to pozornost. Ke stvoření ducha je to ideální vybavení. Většina lidí by si to nemohla dovolit a ani jevištním kouzelníkům by se to nevyplatilo, protože to vyžaduje dokonalou kontrolu nad celou místností. Ale v takto upraveném prostředí to funguje úžasně.“

Sundala jsem fretku ze stolu, protože se snažila seskočit dolů, a nacpala ji do kabelky. Začala kolem sebe hrabat. „A jak intenzivního pohybu nebo zvuku lze docílit pomocí tohoto vybavení?“ zeptala jsem se.

„Není to nic závratného – je to delikátní zařízení určené k vytváření drobných efektů. Celé je to založené na sugesci,“ odvětil Quinton. „Myslím, že pomocí nějakých mechanických triků bys dosáhla dramatičtějšího účinku, ale v tom se zas tolik nevyznám. Musela by sis promluvit s nějakým iluzionistou nebo jeho asistentkou. A myslím, že takový mechanismus by se dal jen těžko skrýt. Chceš se se mnou podívat i do druhé místnosti?“

„Jistě.“ Vstala jsem a vedla ho do pozorovatelny.

Quinton označil, co která monitorovací zařízení zaznamenávala, a také určil umístění záznamových kamer a mikrofonů; potom si sedl a nechal lustr a boční lampy v místnosti zablikat, a také zahýbal a pootočil stolem. Stůl se trochu zaviklal, trhnul sebou a nepatrně se posunul, ale bylo to dostatečné, a tak to šlo jasně vidět a změřit pomocí přístrojů. Projel několik kombinací zvuků, které jasně navozovaly pocit tísně – jak jsem je slyšela odsud z pozorovatelny. Kdybych neznala jejich původ, vnímala bych je jako krajně nepříjemné. Zahlédla jsem občasný záblesk rudé nebo žluté záře ve vedlejší místnosti, ale nezdálo se, že by to souviselo se zvuky, které pouštěl Quinton. Vzbudilo to fretku, která opustila mou kabelku a přestěhovala se do Quintonovy kapsy.

Quinton vypnul všechny efekty a sáhl do kapsy, aby pohladil Chaos. „Čau, smraďochu.“ Podíval se na mě, pak pokývl hlavou k vedlejší místnosti: „Rafinované, co?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Velmi rafinované. A co stojan s vánočními světélky?“

„To jsou prostě vánoční světélka. Jsou zapojená do zásuvky, ale stojan ani přívod elektřiny nemají žádné zvláštní ovládání. Nejsou tady k nim kontrolky. Z toho, co vidím, tam prostě a jednoduše jen jsou. Možná že je to kontrolní jednotka – nevím.“

„Takže některé věci slouží ke správnému účelu.“

„Většina z nich. Některé by bylo možné zmanipulovat, ale na nahrávacím a snímacím zařízení není nic špatného a také pro ovládání zvuků a světel existují dobré důvody. Jen u úprav stolu nevidím jiný účel, než aby bylo možné předstírat jeho pohyby a posouvání předmětů po něm, ale zbytek věcí je v pořádku.“

„Takže až na ten stůl je všechno vybavení určeno k navození podpůrné atmosféry, nikoli k předstírání jevů.“

„Ano. A také k zaznamenávání fenoménů a s nimi souvisejících podmínek, a to vše s vysokou mírou spolehlivosti. Je to dobře uspořádáno a vzdálenosti jsou tak krátké, že existuje jen malá pravděpodobnost, že by se signál ztratil nebo byl rušený anténami zvenčí. Tohle je stará, poctivá cihlová budova bez spousty železných nosníků, které by působily rušivě, a je dost bytelná na to, aby blokovala většinu zvuků a vibrací z ulice.“

Seděla jsem a chvíli přemýšlela; najednou nás vyrušilo zaklepání na dveře pozorovatelny.

Než jsem otevřela dveře, vyměnili jsme si s Quintonem pohledy. Na chodbě stál mladý černoch a v ruce držel velkou hnědou obálku.

Podívala jsem se na něj. „Dobrý den. Můžu vám nějak pomoci? Doktor Tuckman mi říkal, že tady budeme mít klid.“

Jeho tvář byla neprůhledná jako maska z ebenového dřeva. Promluvil povýšeným tónem: „Nemám v úmyslu vás rušit. Tuck mě pověřil, ať tohle doručím – tedy pokud jste Harper Blaineová – a protože jsem věděl, že tu budete, napadlo mě, že se tu zastavím dřív.“

Tohle mi moc nepomohlo, a jeho arogantní přístup také ne. „Ano, jsem Harper. Pracujete pro Tuckmana?“ zeptala jsem se.

Zakoulel očima: „Ano, pracuju. Dělám mu odborného asistenta na projektu s poltergeistem. Mé jméno je Terril Dornier. Říkají mi Terry.“ Nepotřásl mi rukou ani se neusmál, jen mi podal obálku.

Podle spisu ve složce vystudoval Terry Dornier psychologii a nyní pokračoval specializací v oblasti abnormálního chování. Jeho chladný odstup hraničil až s přezíravostí. Netušila jsem, jestli to je jeho přirozenost, nebo se mu zkrátka jen z nějakého důvodu nelíbím.

„Těší mě, Terry. Co jste nám přinesl?“

„Nahrávky seancí a nejnovější záznamy a poznámky.“

Quinton vstoupil do dveří. „V čem jste zakódovali ten video soubor?“

Dornier vypadal překvapeně. „V ničem extra. Škola si nemůže dovolit licenční poplatky za komerční software. Všechno je v open source softwaru.“

Quinton se usmál: „Skvělé.“

„Terry,“ přerušila jsem ho. „Navštívil někdo místnosti od poslední seance?“

Dornier mi věnoval lhostejný pohled: „Ne. Denisa chtěla dnes zkontrolovat místnost, ale Tuck nám řekl, abychom to odložili, dokud tady vy nebudete hotová. Řekl, aby sem do tří hodin nikdo nechodil.“

Musela jsem se přemáhat, abych neskřípala zuby kvůli tomu, jak nedostatečně Tuckman zajistil místnost. Nemohla jsem si být jistá, že se sem nikdo nevkradl a něco nepřeházel, než jsme s Quintonem přišli – navíc když dole na recepci nikdo pořádně nehlídá. Zatracený Tuckman. Komplikoval vyšetřování.

„Kdo je Denisa?“ zeptala jsem se.

„Denisa Francisco,“ řekl Dornier, „sekretářka na katedře. Zpočátku s námi pracovala na projektu, ale pak z něj vystoupila. Dobrovolně nám pomáhá uklízet po seancích, protože tehdy byla mezi prvními, kdo pomáhali zařídit místnost.“

„Proč by si přidělávala práci?“ zajímalo mě.

Dornier se na mě podíval úkosem a zamračil se. „A proč by ne? Dělá to celou dobu. Myslím, že chce mít prostě přehled, projekt ji nejspíš pořád zajímá.“ Pak to v mžiku uzavřel, jako když mořská sasanka pohltí rybku. „Možná byste se jí měla zeptat sama.“

Nastavila jsem ruku. „Díky, Terry, udělám to.“

Neochotně mi podal obálku, chvíli na mě civěl, pak se otočil a zamířil ke schodům. Stála jsem ve dveřích, dokud mi nezmizel z očí.

Jakmile jsme s Quintonem osaměli, podíval se na mě s povytaženým obočím. Pokrčila jsem rameny. „Nemám páru, co to mělo znamenat,“ řekla jsem.

„Můžeme tady skončit? Už mě nenapadá nic, co bych ti ještě mohl říct.“

„Zajímalo by mě, jak dlouho stál Dornier za dveřmi, a jestli něco slyšel nebo viděl.“

„Je úplně jedno, jak dlouho stál na chodbě. Nemohl odtamtud nic vidět ani slyšet, a tyhle kontrolky,“ – ukázal na červená světélka na kontrolním panelu – „sledují dveře i okna a reagují, když někdo otevře nebo zavře.“

„Proč by tohle sledovali?“ zeptala jsem se.

„Pro kontrolu. Aby měli jistotu, že místnost je stále v nezměněném stavu, ujistili se, že se sem nikdo nevplíží nebo nevyplíží ven, případně že sem něco nehodí oknem. Poblíž zrcadla je slepý bod a další je v rohu u dveří.“

Přikývla jsem a podívala se na obálku plnou disků. „O čem jste se to bavili s tím kódováním?“

Quinton se zachechtal. „Jen žargon. Jde o to, že univerzita Pacific Northwest buď tak strašně šetří, nebo je tak chudá, že nemůže používat produkty od Applu nebo Microsoftu, případně jiný licencovaný software, takže všechny disky byly kódované ve free softwaru. Upřímně řečeno, překvapuje mě, že v téhle místnosti utopili tolik peněz, když třou bídu s nouzí, ale na druhou stranu, není nic špatného na systémech, které používají – je to profesionální materiál, i když levný.“

„Takže budu potřebovat něco speciálního, abych si mohla přehrát zbytek videozáznamů?“

Zavrtěl hlavou: „Ne, videoprogram je úplně jednoduchý, nějaká základní, univerzální verze. Potřebuješ jen počítač s DVD mechanikou nebo slušný DVD přehrávač. Soubory jsou v základním formátu – to je nejjednodušší způsob, jak zajistit, aby byly kompatibilní s co nejvíce jinými systémy, prostě to vypadá, že používají, co jim přijde pod ruku. Nic přepychového, ale je to spolehlivé.“

„Dobrá. Budeš mít později volno, aby ses aspoň na pár DVD podíval se mnou? Chci mít jistotu, že porozumím tomu, co uvidím.“

Quinton se usmál od ucha k uchu. „Tak v tom případě jsem volný jako pták.“

Prskla jsem po něm a pak se podívala na hodiny na chodbě. „Sakra. Nějak se připozdilo. Sezení začne za hodinu a něco.“ Chaos vystrčila hlavu z Quintonovy kapsy a snažila se utéct na podlahu. Chytila jsem ji, zrovna když se chystala skočit na lino. „Ne ne, banditko. Teď žádné řádění.“

Mrskala sebou a vyklouzla mi z ruky, tančila fretčí pogo a vztekle prskala.

Quinton ji zvedl. „Tak co, krysáku, nepůjdeš na kutě?“ Strčil si fretku pod svetr. Chvíli se tam vrtěla, pak se uklidnila, vykoukla zpod jeho výstřihu a tělíčkem se uvelebila pod vytahanou pleteninou. Nakonec otevřela tlamičku dokořán a zívla si.

„Skvěle. Teď ji musím dostat z tvého oblečení, jet zpátky do západního Seattlu, tam ji vysadit a pak se do tří hodin vrátit,“ reptala jsem.

„Můžu si ji nechat u sebe.“

Upřela jsem na něj pohled: „Jakže?“

„To není problém. Mám fretky rád. Když mi dáš její pamlsky – a jestli mi důvěřuješ – může u mě zůstat, dokud nebudeš hotová. Pak se někde setkáme a koukneme na ta DVD.“

Nebyla jsem si jistá, zda je to dobrý nápad. „Nevím, jak dlouho to tady potrvá,“ řekla jsem.

Quinton pokrčil rameny. „Můžu si ji nechat i přes noc, když nebude zbytí – jestli ti to nevadí. Vím, co fretky jedí, a kdyby začala vyvádět, dám ji na vodítko. Mám spoustu teplých kapsiček, ve kterých může přespat. Mně to nevadí, když to nevadí tobě.“

Zapřemýšlela jsem. Měla jsem Quintona ráda, už v minulosti pro mě udělal několik dost nezvyklých práciček – včetně jedné, při níž nás klidně mohli zatknout. Svěřila bych mu i svůj život, takže jsem si řekla, že mu mohu svěřit i mazlíčka. Zhluboka jsem se nadechla a cítila se trochu nesvá.

„Dobře. Tak jo. Nekrm ji ničím, co obsahuje cukry – to je pro ni jako droga – a taky pozor na gumu…“

Usmál se a zagestikuloval. „Jasně, nasadím jí fretčí verzi Atkinsonovy diety: žádné uhlohydráty, žádná guma. Neboj se – pár fretek už jsem odchoval. U mě jí bude dobře.“

Zasmála jsem se. „Fajn. Až budu hotová, zavolám ti.“ Dala jsem Quintonovi věci pro fretku a sešli jsme dolů. Než jsem se vrátila zpět, abych sledovala seanci, zašla jsem s Quintonem na jídlo, a při tom jsem přistihla tu malou chlupatou zrádkyni, jak se k němu tulí.

4. KAPITOLA

U masivního stolu se sešlo sedm lidí. Neseděli, nýbrž stáli, konečky prstů se dotýkali dřevěné desky stolu a se skloněnými hlavami upírali zrak na vázu s květinami uprostřed. Z přenosného přehrávače se tlumeně ozývala píseň „Imagination“ od Glenna Millera.

Chvíli předtím skupinka čekala, zda se objeví osmý člen, a krátila si čas žertíky. Tvořili zajímavou směsici. Byly zde dva zřejmé páry: jedna dvojice kolem dvacítky, každý z nich jiné rasy; další dvojice byla středního věku, spíš nordické typy. K tomu jedna žena, která vypadala jako ztrhaná matka v domácnosti, mladík s lišáckým úsměvem – nejspíš ze Středního východu, a pak ještě muž s vizáží vysloužilého vojáka. Jejich složky neobsahovaly fotografie, a tak jsem si tváře nemohla spojit se jmény. Po chvíli klábosení a vtipkování se shodli, že osmý účastník už nepřijde, a rozmístili se kolem stolu.

Vysloužilý voják se podíval na květiny a řekl: „Dobrý večer, Celie. Jsi tu s námi?“

Ze stolu se ozvala dvě rychlá klepnutí. Povytáhla jsem obočí. Když jsem se před seancí dívala pod stůl, nenašla jsem tam nic, co by způsobilo tak hlasitý, dutý zvuk, a byla jsem si jistá, že tam od té doby nikdo nic nepřidal. Alespoň ne oficiálně, nebo to nebylo dost velké na to, abych to mohla vidět z pozorovatelny.

Tuckman ke mně naklonil hlavu, aniž by odtrhl oči od dějiště za sklem. „Dvě klepnutí jako že ‚ano‘ – to je heslo.“

Mírně jsem přikývla. „Běžná věc.“ Zkusila jsem nahlédnout do Šera a podívat se, co se děje na pomezí normálního a paranormálního světa, ale skrz dvojité sklo jsem navzdory své mimořádné schopnosti vidění shledala pouze nejasné skvrny a shluky barevného světla, které se vlnily kolem členů projektu a tu a tam vytvářely obrazce na zdech a na podlaze. Ať to klepání bylo způsobeno čímkoli, určitě to nebylo normální. Kéž bych tak mohla vstát a vejít do vedlejší místnosti, abych to viděla lépe.

„To jste udělal vy?“ zeptala jsem se.

„Ne. To je fenomén, který vyvolali.“ Když to Tuckman vyslovil, postřehla jsem koutkem oka jeho samolibý úsměv.

Skupina už mezitím vítala poltergeista. Z celého stolu a z několika míst ve stěnách přicházely vlny bubnování. Stojan s vánočními světélky blikal celou škálou barev. Tuckman se zachmuřil.

„Máš divokou náladu, Celie,“ všiml si voják. „Jsi ráda, že nás vidíš?“

Zdálo se, že se stůl chvěje. Dřevěné nohy pomačkaly koberec a stůl pak zcela zřetelně poskočil a se žuchnutím dopadl zpět na podlahu. Nebyla jsem si jistá, jestli ten skok nepřekračuje rozsah toho, co mi vysvětloval Quinton, ale vypadalo to, že ano.

Účastníci sezení se začali dívat jeden na druhého. „Tohle znamená, že ‚ano‘?“ zeptal se voják.

Místností zaznělo jediné hlasité prasknutí, které vyšlo z desky stolu, a při tom z něj vyšlehl rudý záblesk, který jsem viděla i přes sklo.

Někdo zamumlal: „Ne?“ Stůl zůstal stát, pak se vzepjal a začal hopsat z jedné nohy na druhou. Lidé stojící kolem něj si museli dávat pozor na špičky nohou, aby je rozjařený stůl nezranil.

Já jsem se v pozorovatelně podívala na Tuckmana. Zmateně hleděl do místnosti, kde probíhala seance.

„Tohle dělá váš člověk?“ zeptala jsem se.

„Ne, Mark je ten, který se dnes nedostavil.“

Terry Dornier si odkašlal. „Vidím tady opravdu podivnou aktivitu elektrického pole, hodnoty několikrát mírně vyskočily a něco asi ovlivňuje teploměry.“

„Co?“ chtěla jsem vědět.

Začal si psát poznámky do bločku vedle měřidel a při odpovědi se na mě ani nepodíval. „Když dojde k nějakému pozdvižení a aktéři se rozruší, teplota v místnosti obvykle stoupne. Jakmile se Celie začne projevovat, účastníci se docela zapotí. Někdy musíme nechat otevřené okno. Ale dnes se tam naopak ochladilo, což je anomálie.“

V tu chvíli se už stůl odtrhl od skupinky a kodrcavě se pohyboval po obvodu místnosti. Viděla jsem, jak za sebou nechává rudé a žluté stopy v Šeru; kdyby mi sklo nebránilo ve výhledu, jevily by se mi žhavé jako plameny. Stůl sebou divoce zmítal sem a tam, pak jako by cupital kolem a uhýbal před lidmi, kteří se ho snažili chytit. Stále zrychloval, přímo pádil po místnosti a dusal po dřevěné podlaze, rozrážel lehčí nábytek a převrátil knihovničku, takže papíry a svazky se rozlétly kolem.

„Už zase se zvýšily hodnoty elektrického napětí,“ řekl Dornier. „Pořád stoupají…“

Tuckman se zachmuřil: „Co to k čertu…“

„Tohle asi není normální, mám pravdu?“ ptala jsem se.

„Není,“ odpověděl. „Je to zatraceně divné. Neměli by být schopni hýbat s tím stolem takhle sami. Do háje! Až zjistím, kdo z nich s tím manipuluje, tak…“

„…si ho najmete?“ předběhla jsem ho.

Tuckman mě zpražil pohledem. Kdybych v tu chvíli nebyla tak vedle ze splašeného stolu, byla bych vyprskla smíchy. Pohledem mě už chtěla usmažit horší stvoření než Gartner Tuckman.

Účastníci seance zahnali stůl do rohu u okna. Stůl se vzepjal na jedné noze. Nejdřív zkoušel vyšplhat po zdi, pak na té noze začal dělat piruety, kvedlal sebou sem a tam a ohrožoval lidi kolem sebe. Potom poskočil dopředu. Lidé uhnuli. Točil se. Rychleji a rychleji… V místě, kde se noha rotujícího stolu třela o dřevěnou podlahu, se začal objevovat tenký obláček kouře.

Stůl se vrhl vpřed, trochu se naklonil, rudě zazářil…

Potom se převrátil a práskl sebou na podlahu nohami vzhůru – ta rána otřásla místností.

Pak tam jen ležel: tichý, netečný, nehybný. Všichni na okamžik zkoprněli a lapali po dechu. Jak jsem je pozorovala, jako bych se nakazila jejich vyčerpáním, a ta náhlá změna mě trochu omámila.

„Hodnoty elektrického napětí opět v normálu. Teplota rovněž.“

„Dobře,“ řekla jsem. „To bylo dost tajuplné.“

Tuckman se ke mně obrátil: „Přesně o tomhle jsem mluvil. Tohle přesahuje jejich možnosti.“

Koukla jsem k Dornierovi. „Jo. Tohle se děje pořád?“

„Dnes to bylo nejdivočejší číslo,“ odpověděl chladně. „K takové podívané je obvykle zapotřebí Marka. Několikrát se jim to sice podařilo i bez něj, ale v takové míře dosud nikdy.“

Tuckman se na mě významně podíval: „Už chápete, co jsem měl na mysli?“

Skousla jsem spodní ret. Někdo nepochybně přispíval k tomuto představení víc, než je zdrávo – cosi muselo probíhat v tenkém úseku reality mezi normálním a paranormálním – ale to už byla jiná věc, jestli jsem věřila v sabotáž, či ne. Škoda, že jsem na to neviděla lépe. Záblesky a plamínky byly pouze nejasné a přerývané, ale určitě to nějak souviselo se Šerem.

Podívala jsem se do vedlejší místnosti. Mezi tamním osazenstvem byl cvrkot, jako když se šťouchne do mraveniště. Stůl už nevykazoval žádné známky života. Ležel pořád tam, kam dopadl, a přes něj se komíhal stín houpajícího se lustru.

„Mohla bych dostat kopii výsledků měření z téhle seance?“ zeptala jsem se.

Tuckman byl už téměř venku ze dveří a jen se ohlédl po mně a po asistentovi. „Dobře. Terry, označ je a pořiď slečně Blaineové kopii, než odejde. Musím si se skupinkou promluvit dole ve vestibulu.“

Dornier začal sbírat zápisky a pera na hromádku a následoval Tuckmana ven z pozorovatelny; dveře nechal pootevřené. Slyšela jsem jejich rozhovor z chodby; já jsem zatím zůstala uvnitř, zaměřila jsem pohled do vedlejší místnosti a hledala nějaké další známky aktivity Šera. Pokud tam něco bylo, tak jsem to přes sklo neviděla, a ani na účastnících jsem nezpozorovala žádnou změnu – zdáli se rozrušení jako lidé po nehodě, ale zase ne tak, jako by prožili něco nadpřirozeného.

Po několika minutkách se za sklem objevil Tuckman, obcházel účastníky a pobízel je, aby se odebrali dolů. Jakmile byli všichni pryč, vyšla jsem na chodbu. Z místnosti seance se linul zvláštní odér, štiplavý závan čehosi spáleného, také trocha jódu – jako protivný pach lehkého parfému těsně po stříknutí. Vešla jsem dovnitř, ale nic moc jsem neviděla. Koule zmizela a úponky energie i linie v okně zářily jen mdle, ať jsem se dívala sebelíp. V místnosti nic nepřibylo – jestli si někdo z nich přinesl s sebou něco, co simulovalo fenomén, tak si to musel zase odnést. Otočila jsem se na podpatku a vyšla z místnosti.

V chodbě jsem narazila na Dorniera s hromádkou nažloutlého papíru v ruce.

„Tyhle jsem měl okopírovat,“ řekl a vrazil mi do ruky poznámky.

„Díky, Terry.“ Ještě že se předtím sám představil, jinak bych ani nevěděla, jak se jmenuje. Tuckman na něj vždycky jen mávl rukou, jako by jeho asistenti byli stejně nahraditelní jako Shakespearův Rosencrantz s Guildensternem. „Kdybych se chtěla ohledně těch záznamů na něco zeptat, můžu vám zavolat?“

Pokrčil rameny. „Snad jo. Pracujete pro Tucka.“

„Terry,“ spustila jsem neochotně, ale zeptat jsem se musela: „Vy myslíte, že to všechno dělá… někdo z nich? Že v té místnosti opravdu nemohli vyvolat nic paranormálního?“

Obořil se na mě. „Jestli si myslíte, že to je duch nebo strašidlo, případně něco v tom smyslu, už si raději připravujte argumenty. Jestli na Tuckmana vyrukujete s podobnými žvásty, tvrdě narazíte. Opatřete si přesvědčivý důkaz. Cokoli si myslíte, že to je… měla byste si radši najít sakra přesvědčivý důkaz, že to nemůže být nic jiného.“

Zamračila jsem se na něj, ale neřekla jsem nic. Pak jsem se omluvila a vyšla ven s papíry v ruce. V hlavě už se mi klubal seznam otázek. Dornier měl zvláštní povahu a hádala jsem, že nejen on. Na seanci vládlo daleko větší napětí, než jaké bych čekala u skupiny, která se schází za účelem stvoření ducha, a děly se tam nezvyklé věci. Byla to podivná skupina a já potřebovala okamžitě nějaké informace o tom, čeho jsem se před chvílí stala svědkem.

Mark Lupoldi – osoba nastrčená Tuckmanem – byl nejspíš životně důležitý pro produkci vysoké úrovně psychokinetické aktivity; přesto jsme všichni viděli něco, co překračovalo meze normální činnosti skupiny, ačkoli se Mark nedostavil. Nyní jsem se utvrdila v přesvědčení, že Tuckmanův problém nemá na svědomí normální lidská osoba. Nahrávky a výsledky měření by mi mohly pomoci pochopit, co se stalo, protože jsem skrz zrcadlo neviděla pořádně do Šera – což byla mimochodem další věc, se kterou jsem hodlala seznámit Maru a Bena Danzigerovy. Ale nejprve jsem musela zjistit, proč se Lupoldi neukázal na sezení. A doufala jsem, že bude schopen – a ochoten – povědět mi, jak funguje ten systém a jak by ho některý z účastníků mohl zneužít, aniž by si toho kdokoli všiml. To, co jsem viděla, jsem hodnotila jako paranormální jev, a stejně jsem usuzovala i z Tuckmanovy reakce. Ale jak řekl Dornier: musela bych dokázat, že se nejedná o něco jiného.

Poslala jsem Quintonovi zprávu z pageru, že si ještě nemůžu vyzvednout Chaos a že v její huňaté společnosti musí vydržet o něco déle. Přimáčknu Lupoldiho ke zdi.

5. KAPITOLA

Jela jsem do Lupoldiho bytu ve čtvrti Fremont. Už padal podzimní soumrak a vzduch voněl jako před deštěm. Věděla jsem, že adresa je poblíž sochy trola pod mostem Aurora. Je to taková obrovská betonová příšera, která vylézá zpod mostu a napřahuje se, aby rozmáčkla zastaralý model volkswagenu. Trol spolu s maketou rakety, která je součástí jedné budovy, a také s bronzovou sochou Lenina v zahrádce jedné fastfoodové restaurace byly typické pro toto místo, místními lidmi nazývané „střed vesmíru“ nebo „seattleská Haight-Ashbury“4, a to navzdory přílivu zbohatlíků v poslední době. V téhle malé čtvrti se vždycky špatně parkuje a nejhorší je to v době, kdy lidi končí v práci, takže jsem to ani nezkoušela. Nechala jsem starý rover na placeném parkovišti u supermarketu na Fremont Boulevard a zahájila výšlap do kopce.

Ulice byla zacpaná policejními auty. Při tom pohledu mě zamrazilo v zádech. Zastavila jsem se před domem a prohlížela si jej; byl zahalený do chmurné žlutočerné mlhy. Přimhouřila jsem oči a pokoušela se odhalit, co se mohlo skrývat pod závojem Šera, ale zachytila jsem pouze zmatené útržky siluet a stínů.

Vyrušil mě hlas, který promluvil těsně vedle mého ucha. „Něco vás v tom domě zajímá, slečno Blaineová?“

Zatřásla jsem hlavou a zaostřila zrak na muže stojícího přede mnou. Detektiv Rey Solis: šlachovitý, tmavovlasý kolumbijský přistěhovalec s tváří zvrásněnou jako povrch Marsu. Naposledy jsem ho viděla před rokem, kdy jsme oba hledali téhož svědka, jenž ujel od dopravní nehody. Pohled jeho mírně šikmých očí byl stejně neproniknutelný jako jindy, ale teď jsem zbystřila, neboť ho obklopovala netypická rudo-oranžová záře. Bylo možná užitečné vidět auru, když jsem z toho dokázala něco vyvodit, ale z téhle konkrétní barvy jsem byla trochu nesvá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poltergeist.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.