Pápež František

Rozhovory s Jorgem Bergogliom

www.donbosco.sk

EL PAPA FRANCISCO: CONVERSACIONES CON JORGE BERGOGLIO

(pôvodný názov EL JESUITA)

El Jesuita

Sergio Rubin – Francesca Ambrogetti – 1. vydanie

© Sergio Rubin – Francesca Ambrogettiová 2010

© Ediciones B Argentina S. A, 2010

Vo Vergara imprint

Av. Paseo Colón 221, piso 6 – Ciudad Autónoma de Buenos Aires, Argentina,

www.edicionesb.com.ar

Vydané na základe zmluvy s Ediciones B, S. A. (Španielsko)

www.edicionesb.es

Slovenský preklad na základe zmluvy s Prava i Prevodi zastupujúcou

International Editors' Co Agency, Barcelona

Slovenské vydanie Vydavateľstvo Don Bosco, 2013

Preklad © Želmíra Talajová 2013

Fotografia na obálke © Getty Images

ISBN: 978-80-8074-187-7

PREDSLOV

Pokiaľ viem, je to zrejme prvýkrát v dvojtisícročnej histórii, že rabín píše predslov ku knihe zostavenej z myšlienok katolíckeho kňaza. Tento fakt je o to významnejší, že spomínaným kňazom je arcibiskup Buenos Aires, argentínsky prímas a kardinál vysvätený Jánom Pavlom II.

Takúto vetu, akou sa začínajú tieto úvahy, ale so zameneným poradím mien a ich titulov, som vyslovil pri príležitosti uvedenia knihy, ktorú som napísal v roku 2006 a ku ktorej napísal predslov kardinál Bergoglio.

Nejde o opätovanie láskavosti, ale o úprimné a presné svedectvo hlbokého dialógu medzi dvoma priateľmi, pre ktorých hľadanie Boha a rozmeru spirituality vlastnej každému človekovi bolo a je trvalým záujmom v ich živote.

Medzináboženský dialóg, ktorý po Druhom vatikánskom koncile nadobudol mimoriadny význam, sa obyčajne začína fázou „čaju a sympatie“ a vzápätí prechádza do fázy dialógu, ktorý obyčajne načrie aj do „pálčivých tém“. Pri Bergogliovi neboli žiadne fázy. Naše zblíženie sa začalo tým, že sme sa navzájom podpichli poznámkami o futbalových tímoch, ktorým sme fandili, čo zakrátko prerástlo do priameho dialógu naplneného úprimnosťou a úctou. Vysvetľovali sme si názory na rozličné otázky týkajúce sa života. Žiadne dohady ani okolky, ale jasné, priame myšlienky. Jeden pred druhým sme si otvorili srdce, tak ako to opisuje Midrash (Sifrei Devarim, Piska 305). V názoroch sa môžeme rozchádzať, ale snažíme sa pochopiť najvnútornejšie pocity a myšlienky toho druhého. Veď všetko, čo vyviera z našich spoločných hodnôt vychádzajúcich z prorockých textov, je spojené s povinnosťou, ktorá môže mať podobu rozmanitých činností. Napriek občasným interpretáciám a kritikám niektorých ľudí kráčame spolu so svojou pravdou, so spoločným presvedčením, že začarované kruhy, ktoré degradujú stav človeka, sa dajú prelomiť. S vierou, že beh dejín sa môže, ba musí zmeniť, a že biblické videnie vykúpeného sveta ohlasovaného skrze prorokov nie je čistou utópiou, ale dosiahnuteľnou realitou. Treba len, aby sa ľudia usilovali o jej zhmotnenie.

Táto kniha je svedectvom o živote Bergoglia, ktorého radšej volám „pastier“ než „jezuita“, lebo sformoval mnohých, čo stretol na púti životom, predovšetkým však svoje stádo. Čitatelia v nej nájdu opakujúce sa výrazy: „zhrešil som…, zmýlil som sa…, mal som také a onaké chyby…, čas, život ma naučil“. Ešte aj pri ťažkých témach týkajúcich sa argentínskej reality, pôsobenia Cirkvi v čase temna aj jeho vlastnej činnosti bude čitateľ sledovať príbeh podávaný s pokorou a neúnavnou snahou o porozumenie a cit pre blížnych, najmä trpiacich.

Niektorí určite nebudú súhlasiť s jeho názormi, ale zároveň s akoukoľvek pádnou kritikou všetci zhodne ocenia veľkú dávku pokory a porozumenia, cez ktoré sa pozerá na jednotlivé témy.

Bergogliova posadnutosť, ktorá sa ako lajtmotív ustavične opakuje v celej knihe, sa dá vyjadriť slovami: stretnutie a jednota. To posledné treba chápať ako stav harmónie medzi ľuďmi, keď každý človek prispieva svojou osobitosťou k materiálnemu a duchovnému rastu druhého človeka, hnaný citom lásky.

V súlade s biblickým textom Bergoglio zameriava podstatu svojich úvah na slovo „láska“, ktoré nás okrem iného odkazuje na verše: „Milovať budeš Pána, svojho Boha“ (porov. Dt 6, 5), „Miluj blížneho svojho ako seba samého“ (porov. Lv 19, 18), „Budeš milovať cudzinca ako samého seba“ (porov. Lv 19, 34).

Rabbi Akiva (Bereshit Rabba, Ed. Vilna, Parashah 24) ich považoval za syntézu všetkých učení Tóry a v tomto zmysle ich podľa textov evanjelií citoval Ježiš (Mt 22, 34 – 40, Lk 10, 25 – 28). Je to slovo, ktoré definuje najvznešenejší z ľudských citov. Tento cit slúži Bergogliovi ako zdroj inšpirácie pri jeho činnostiach a pri formovaní jeho posolstiev.

V tejto knihe čitatelia nájdu kardinálov pohľad na problémy, s ktorými v súčasnosti bojuje Katolícka cirkev, pričom bez akýchkoľvek výhrad jasným a kritickým jazykom podrobne opisuje jej omyly. Môžu v nej nájsť aj jeho výzvu k obnove hodnôt v našom prostredí. Práve pre ňu mal problémy s niektorými vládnymi činiteľmi, ktorí si ju nevedeli spojiť so spoločensko-politickou kritikou v posolstvách, aké vo svojich dobách hlásali proroci. Na základe biblického pohľadu na svet musí učiteľ viery vysloviť svoju kritiku všetkým členom spoločnosti, ktorej káže z kazateľnice ducha, ďaleko od všetkých straníckych záujmov. Nedá sa mlčať o podstate spoločenských neduhov, ktoré vníma cez stretnutie s Bohom, ako hovorí prorok: „Pán, Jahve, hovorí, kto by neprorokoval?“ (Am 3, 8).

rabín Abraham Skorka

V Buenos Aires 23. decembra 2009

ÚVOD

Keď Josepha Ratzingera zvolili za nástupcu Jána Pavla II. a akreditovaní novinári sa zaujímali o podrobnosti priebehu konkláve, uvedomovali si, že je to nesmierne ťažká úloha hraničiaca s nemožným. Tri prísahy mlčanlivosti o tom, čo sa dialo v Sixtínskej kaplnke, ktorú zložilo 117 voliacich kardinálov pod trestom exkomunikácie v prípade jej porušenia, tvorili neprekonateľný múr. Napriek tomu jeden z najlepšie informovaných vatikanistov Andrea Tornielli z talianskeho denníka Il Giornale v článku uverejnenom na druhý deň po slávnostnom oznámení výsledku voľby nového pápeža (čo v tom istom čase uviedol aj denník Clarín) napísal, že argentínsky jezuita Jorge Mario Bergoglio získal značný počet hlasov. Novinár Tornielli, ktorý hneď na začiatku uvádzal najviac podrobností, povedal, že Bergoglio dosiahol v druhom z troch kôl hlasovania 40 hlasov. Bol to bezprecedentný počet hlasov v prospech latinskoamerického kardinála. Umiestnil sa tak hneď za Ratzingerom, neskorším Benediktom XVI., ktorého volili najviac.

Po čase ďalší kvalifikovaní pozorovatelia zopakovali tú istú verziu. Medzi nimi Vittorio Messori (katolícky novinár a spisovateľ, najprekladanejší v posledných desaťročiach, autor slávnej knihy Prekročiť prah nádeje, ktorá predstavuje dlhý rozhovor s Jánom Pavlom II., ako aj ďalšej podobnej knihy Správa o viere, napísanej tiež vo forme rozhovoru s vtedajším kardinálom Ratzingerom), ktorý povedal: „Je pravda, že konkláve je veľmi tajné, ale vždy sa niečo zistí. Všetci sa zhodujú v tom, že v prvých hlasovaniach konkláve mali kardináli Ratzinger a Bergoglio takmer rovnaký počet hlasov.“ Po vysvetlení, že nie je vatikanistom, ale zaoberá sa skúmaním kresťanských otázok, a preto nemá svoje vlastné informácie, Messori opäť citoval „zhodné komentáre“, keď uviedol, že Bergoglio požiadal, aby hlasy, ktoré získal, pripočítali k hlasom za Ratzingera, najsilnejšieho a takmer samozrejmého kandidáta. „Zavážilo, že bol ,teologickou mysľou‘ Jána Pavla II., a teda najlepšie reprezentoval jeho kontinuitu,“ dodal.

Niektorí pozorovatelia sa domnievajú, že Bergogliove šance sa značne zvýšili po oznámení, že iný jezuita, veľký zástanca pokrokového krídla, taliansky kardinál Carlo Maria Martini, sa sám vyradil zo zoznamu kandidátov pre zdravotné problémy. Ale nezabúdajme, že Martini bol vždy pre konzervatívne kruhy tvoriace väčšinu v kolégiu kardinálov príliš progresívny na to, aby ho volili. Je tiež pravda, že už koncom roka 2002 prestížny vatikanista Sandro Magister v talianskom týždenníku L'Espresso napísal, že ak by sa v tom čase konalo konkláve, Bergoglio by zožal „lavínu hlasov“, ktorá by ho vyniesla na pápežský stolec. „Nesmelý, plachý, málovravný, pre vlastnú propagáciu nehne prstom, ale práve to sa považuje za jednu z jeho najväčších predností,“ povedal o argentínskom kardinálovi. Zhrnul: „Striedmosť a skromnosť, spolu s jeho silným duchovným rozmerom, to sú vlastnosti, ktoré ho posúvajú čoraz bližšie k zvoliteľnosti za pápeža.“ Magister nebol vo svojej predpovedi ďaleko od pravdy. Vatikanisti, a predovšetkým Tornielli, tvrdia, že po druhom kole hlasovania Bergoglio vyzeral znepokojený rastúcim počtom hlasov, ktoré dostával. Vtedy sa rozhodol odstúpiť a požiadal, aby jeho hlasy pripočítali Ratzingerovi, ktorý mal od začiatku najviac hlasov. Urobil tak najmä s ohľadom na to všetko, čo Ratzinger stelesňoval, a tiež preto, aby jeho kandidatúra neblokovala voľby a nespôsobila predĺženie konkláve, čo by vrhlo tieň na obraz Cirkvi. Predlžovanie by navonok mohlo pôsobiť ako znak nejednotnosti kardinálov v očiach verejnosti, ktorá ich sledovala s veľkým očakávaním. Predstavitelia Svätej stolice niekoľko dní pred voľbami skutočne predpovedali, že ak Ratzinger nebude rýchlo zvolený, hrozí riziko početných kôl hlasovania, až kým druhý kardinál nezíska potrebné dve tretiny. Je preto pochopiteľné, že Bergoglio si nechcel vziať na seba takú zodpovednosť. Mnohým analytikom je však jasné, že napokon zohral veľmi významnú úlohu.

Nuž a ako vysvetliť „fenomén Bergoglio“? Najskôr sa musíme presunúť na začiatok tohto storočia, pretože postava argentínskeho kardinála bola medzi vysokými cirkevnými hodnostármi z piatich kontinentov málo známa. Do chvíle, kým jedna zvláštna okolnosť neupriamila ich pozornosť naňho. Bolo to v roku 2001, presnejšie okolo 11. septembra. Arcibiskup New Yorku kardinál Edward Egan bol v tom čase vo Vatikáne ako účastník svetovej synody biskupov, no musel odcestovať do svojho mesta, aby sa zúčastnil na pietnej spomienke venovanej obetiam strašného útoku na Dvojičky mesiac po tejto udalosti. Jeho úlohu hlavného spravodajcu zhromaždenia, kľúčovú funkciu, prevzal kardinál Bergoglio, ktorého výkon urobil skvelý dojem. Všetci pozorovatelia sa zhodujú, že to bol východiskový moment, keď vstúpil do medzinárodného povedomia. Vzápätí ho 252 synodálnych otcov zo 118 krajín zvolilo za člena postsynodálnej rady ako predstaviteľa amerického kontinentu.

Svoju prestíž Bergoglio opäť potvrdil dva roky po konkláve pri príležitosti piatej generálnej konferencie biskupov Latinskej Ameriky a Karibiku v brazílskej Aparecide. Tam ho drvivá väčšina zvolila za predsedu strategickej komisie na zostavenie záverečného dokumentu. Je to mimoriadne zodpovedná funkcia, keď si uvedomíme, že na podobných konferenciách, akou bola konferencia v roku 1969 v kolumbijskom Medellíne a v roku 1979 v Pueble v Mexiku, boli vydané vyhlásenia nesmierneho významu pre katolicizmus v tejto oblasti. A to nebolo jediné uznanie, ktorého sa Bergogliovi na tomto stretnutí dostalo: v ten deň, keď mu pripadla úloha celebrovať svätú omšu, zožala jeho homília búrlivý potlesk. Počas troch týždňov trvania konferencie tak netlieskali žiadnemu inému celebrantovi. Priami svedkovia hovoria, že mnohí účastníci využívali prestávky na rozhovory s argentínskym kardinálom, ba niektorí sa s ním fotografovali ako so slávnym hercom alebo vynikajúcim športovcom.

Ale každý, kto videl Bergoglia, vie, že to nie je atraktívna postava, ktoré obľubujú v televíznych programoch. Nie je ani bombastickým rečníkom s divadelnými schopnosťami. Prejav má skôr tichší, ale s hlbokým obsahom. Dokonca pred tým, než ho vo veku 55 rokov vymenovali za pomocného biskupa v Buenos Aires v roku 1992, bol úplným outsiderom v Cirkvi. Nebol to kňaz, čo stúpa v cirkevnej pyramíde a buduje si kariéru.

V tých časoch pôsobil ako spovedník v sídle rehole Spoločnosti Ježišovej v Córdobe, kam ho poslali zhruba pred dvoma rokmi. Vtedajší arcibiskup Buenos Aires kardinál Antonio Quarracino si ho pre jeho vlastnosti vybral za jedného zo svojich najbližších spolupracovníkov (jedného z pomocných biskupov). O rok neskôr ho generálny vikár vymenoval a vysvätil za hlavného biskupa. Keď sa mu začalo zhoršovať zdravie, ustanovil ho za svojho nástupcu (pápež ho vymenoval za pomocného arcibiskupa s právom nástupníctva). Po Quarracinovej smrti v roku 1998 sa Bergoglio stal prvým jezuitom na čele buenosaireskej kúrie.

Bergoglio už mal v tom čase veľký vplyv na duchovenstvo v meste, najmä na tých najmladších. Páčila sa im jeho prívetivá blízkosť, jednoduchosť, múdra rada. Nič z toho sa nezmenilo ani po tom, čo zasadol na arcidiecézny stolec v sídle kardinála. Zriadil si priamu telefónnu linku, aby mu kňazi mohli kedykoľvek zavolať, keď mali nejaký problém. Aj naďalej nocoval na niektorej fare, aby pomohol chorému kňazovi, ak bolo treba. Stále cestoval autobusom alebo metrom, nepotreboval auto so šoférom. Odmietol sa presťahovať do elegantnej arcibiskupskej rezidencie v štvrti Olivos neďaleko prezidentského sídla a zostal vo svojej skromnej izbe buenosaireskej kúrie.

Okrem toho aj naďalej sám odpovedal na telefonáty, prijal každého a osobne si zapisoval audiencie a činnosti do hrubého vreckového notesa. Vytrvalo sa vyhýbal spoločenským podujatiam a najradšej nosil jednoduchý tmavý oblek s rímskou košeľou ku kardinálskej sutane.

Pokiaľ ide o jeho striedmosť, hovorí sa, že keď mu v roku 2001 oznámili, že sa stane kardinálom, nechcel si pre svoj nový stav kúpiť oblečenie, ale chcel dať prešiť odevy svojho predchodcu. A len čo sa dozvedel, že niektorí z jeho veriacich plánujú cestovať do Ríma, aby ho sprevádzali na slávnosti, kde mu Ján Pavol II. odovzdá kardinálske atribúty, vyzval ich, aby to nerobili, ale aby peniaze určené na cestu darovali chudobným. Spomínajú tiež, že pri jednej zo svojich častých návštev v núdzových kolóniách v Buenos Aires počas rozhovoru so stovkami ľudí z Farnosti Panny Márie z Caacupé v kolónii v štvrti Barracas sa zdvihol jeden murár a dojato mu povedal: „Som na vás hrdý, lebo keď som sem prichádzal s partiou mojich kamarátov, uvidel som vás sedieť na jednom z posledných miest, ako keby ste boli jedným z nás. Vravel som im to, ale neverili mi.“ Od tej chvíle si Bergoglio navždy získal miesto v srdciach tých pokorných a trpiacich ľudí. „Zdá sa nám, že ste jedným z nás,“ vysvetlili mu.

Z tých čias si tiež mnohí pamätajú, že sa usiloval zastaviť represie na Májovom námestí počas sociálnych nepokojov v decembri 2001. Keď raz zo svojho okna v sídle arcibiskupstva uvidel, ako polícia zadržala akúsi ženu, zdvihol telefón a zavolal ministrovi vnútra, ale spojili ho s tajomníkom pre bezpečnosť. Toho požiadal, aby sa rozlišovalo medzi aktivistami vyvolávajúcimi nepokoje a bežnými sporiteľmi, ktorí sa dožadovali svojich peňazí zadržiavaných v bankách. Bolo to v období, keď Bergoglio stúpal v národnej cirkevnej štruktúre, až ho napokon v roku 2004 zvolili za predsedu biskupskej konferencie (bol znovu zvolený v roku 2007). Presadzoval umiernenú líniu s odstupom od moci a s výrazným sociálnym cítením, ktorá mala už dlhší čas v tradičnej konzervatívnej Cirkvi podporu väčšiny. Tento prúd bol veľmi kritický k neoliberalizmu deväťdesiatych rokov a k receptom Medzinárodného menového fondu. Sústavne protestoval proti tomu, aby sa zahraničný dlh splácal na úkor tých, ktorí majú menej.

V Bergogliových vyhláseniach z obdobia pred hospodárskym úpadkom na začiatku tohto storočia sa dajú vybadať obavy z prudko sa zhoršujúcej situácie v krajine.

Jeho posolstvá v homílii Te Dea z 25. mája, ktorá sa zmenila na akúsi prednášku o občianskych právach a vyvolala široký ohlas, boli mimoriadne presvedčivé. Práve tak ako posolstvo z roku 2000, keď bol Fernando de la Rúa prezidentom niečo vyše piatich mesiacov. Pri tejto príležitosti Bergoglio povedal: „Niekedy sa pýtam sám seba, či v určitých momentoch života našej spoločnosti nekráčame ako smútočný sprievod a či sa nesnažíme privaliť naše snaženie náhrobným kameňom, akoby sme šli v ústrety neúprosnému osudu, v ktorom sú samé nemožné, neuskutočniteľné veci, a my sa teda uspokojíme s malými beznádejnými ilúziami. Musíme si s pokorou priznať, že systém sa dostal do širokého kužeľa tieňa, tieňa nedôvery, a že niektoré sľuby a vyhlásenia sa podobajú na pohrebný sprievod: všetci kondolujú pozostalým, ale nikto nevzkriesi mŕtveho.“

Keď v roku 2003 po najhoršom období krízy celebroval pred Nestorom Kirchnerom, ktorý nastúpil do prezidentského úradu iba niekoľko hodín predtým, vyzval všetkých, aby „zdvihli vlasť na plecia“, lebo len tak sa krajina bude vzmáhať.

Ale najväčí politický ohlas mala jeho homília počas Te Dea v nasledujúcom roku. Okrem mnohých ďalších myšlienok Bergoglio povedal, že „my Argentínčania sme pripravení na neznášanlivosť“. Kritizoval tých, „ktorí sa cítia takí zaangažovaní, že vytláčajú ostatných, a takí jasnozriví, že až oslepli“. Upozornil, že „kopírovať nenávisť a násilie tyrana a vraha nie je najlepší spôsob, ako byť jeho dedičom“. Jeho vtedajší hovorca kňaz Guillermo Marco na druhý deň povedal, že arcibiskupove slová boli adresované celej spoločnosti, vrátane vlády a samotnej Cirkvi. Veď napokon, nech „gága len trafená hus“. Ale Kirchner bol veľmi rozhorčený a rozhodol sa, že sa už viac nezúčastní na Te Deu, ktoré bude celebrovať Bergoglio. Urobil čosi také, čo v dvestoročnej histórii Argentíny nemá obdobu – ofícium presunul do provinčných miest. Až na jedno náhodné stretnutie, a to pri spomienke na umučených veriacich zmasakrovaných počas poslednej diktatúry, Bergoglio a Kirchner sa už nikdy osobne nestretli.

Jednako sa kardinál stal – najmä v čase okolo konkláve, keď ho považovali za jedného z najväčších kandidátov na pápeža – terčom ostrej novinárskej kritiky. Obviňovali ho z toho, že počas poslednej vojenskej diktatúry, keď bol provinciálom jezuitov v Argentíne, údajne „vydal“ námornému oddielu dvoch kňazov zo svojej rehole, ktorí pracovali v núdzovej kolónii. Podľa autora obvinenia sa Bergoglio v čase, keď zastával tento post, snažil aj preložiť všetkých pokrokových členov Spoločnosti Ježišovej.

Iní pozorovatelia si však myslia pravý opak: že sa mu svojimi činmi podarilo zachrániť životy dvoch kňazov a bojovať s extrémnou krízou v jeho rehoľnom spoločenstve, ktorú v tých časoch spôsobila prebiehajúca silná ideologizácia. „Bolo to veľmi zložité obdobie Spoločnosti Ježišovej, ale keby na jej čele nebol stál on, problémy by boli oveľa väčšie,“ uviedol raz známy Angel Centeno, ktorý bol dvakrát tajomníkom pre bohoslužbu.

Mnohí vládni činitelia, ktorí Bergoglia navštevujú, ho vnímajú ako človeka osobných stretnutí, s podmanivým vystupovaním, ktorý oslňuje svojím rozhľadom. Pre obyčajných ľudí, ktorí s ním z toho či onoho dôvodu prichádzajú do styku, je to úprimný a srdečný človek s väčšími či menšími úctivými prejavmi. Pre tých, ktorí dôverne poznajú jeho náboženské myslenie (a nie je ich málo), je to kňaz s pevným presvedčením, že Cirkev má vykročiť ľuďom v ústrety s jasným a radostným posolstvom; kňaz obdarený bystrou intuíciou, ktorá ho priviedla na myšlienku priniesť z Nemecka obraz Panny Márie Rozväzovačky uzlov – jej uctievanie sa stalo ozajstným fenoménom v ľudovej nábožnosti v Buenos Aires. No a napokon pastier rešpektujúci doktrinálnu ortodoxiu a cirkevnú disciplínu, ale tiež nositeľ modernej a zároveň hlbokej duchovnej koncepcie Cirkvi a prežívania evanjelia v dnešnej zložitej spoločnosti.

Ale kto je vlastne tento potomok Talianov narodený v roku 1936 v Buenos Aires, ktorý vyšiel zo strednej školy ako chemický technik a ako dvadsaťjedenročný sa rozhodol prijať duchovné povolanie? Kto je tento jezuita, ktorého vysvätili vo veku 33 rokov, stal sa profesorom literatúry a psychológie, vyštudoval teológiu a filozofiu a ovláda niekoľko jazykov? Kto je tento rehoľník, ktorý bol profesorom na Kolégiu Nepoškvrnenej v Santa Fe (1964 – 1965), v mladšom veku (od svojich 36 rokov do 43 rokov) provinciálom v Spoločnosti Ježišovej v Argentíne (1973 –1979) a rektorom Filozofickej a teologickej fakulty v San Miguel (1980 – 1986)? Kto je tento kňaz, ktorý bol rehoľným spovedníkom v Kolégiu Spasiteľa v Buenos Aires (1986 – 1990), v prvom roku so šesťmesačnou prestávkou v Nemecku, kde dokončil svoju dizertačnú prácu o významnom katolíckom teológovi a filozofovi Romanovi Guardinim, iniciátorovi cirkevnej obnovy, ktorá sa sformulovala na Druhom vatikánskom koncile?

Kto je tento profesor, ktorý nosieval na svoje hodiny Jorgeho Luisa Borgesa a dával čítať jeho poviedky svojim študentom? Kto je tento pastier, presvedčený, že treba prejsť od Cirkvi „usmerňujúcej vieru“ k Cirkvi „odovzdávajúcej a poskytujúcej vieru“? Kto je tento rehoľný služobník, ktorý sa zo skromného miesta v jezuitskom sídle v Córdobe za niekoľko rokov stal arcibiskupom Buenos Aires, kardinálom prímasom Argentíny a predsedom biskupskej konferencie?

Kto je vlastne tento Argentínčan žijúci priam kláštorným životom, ktorý sa takmer stal pápežom?

Napriek jednému prísloviu, ktoré hovorí, že je ťažké vedieť, čo si myslí jezuita, a s ohľadom na istú tajomnú auru, ktorá sprevádza jeho osobnosť, sa táto kniha pokúša priniesť odpovede na viaceré otázky, a to najmä na základe niekoľkých stretnutí s kardinálom Bergogliom za viac ako dva roky v sídle arcibiskupstva v Buenos Aires.

Nebolo ľahké presvedčiť ho, aby súhlasil. „Novinárske rozhovory nie sú mojou silnou stránkou,“ hovorieva. Pri prvom stretnutí súhlasil iba s glosovaním svojich homílií a posolstiev. Keď napokon privolil, nekládol si žiadne podmienky, aj keď sa zdráhal hovoriť o sebe pri našej snahe ukázať jeho najľudskejšiu stránku a duchovný rozmer. Každé naše stretnutie sa vždy končilo tým, že kardinál vyjadroval pochybnosti o užitočnosti tohto zámeru: „Myslíte si, že to, čo som povedal, môže byť užitočné?“

Nemali sme ambíciu vyčerpať všetky položené otázky, iba želanie získať približnú predstavu o zmýšľaní citlivého a zároveň silného i veľmi bystrého človeka, ktorý sa stal kľúčovým kritériom Cirkvi vo svete. Vo svojich odpovediach hovorí o krajine prežívajúcej opakujúce sa krízy, o Cirkvi plnej výziev a o spoločnosti, ktorá sa snaží, často nevedome, uhasiť svoj smäd po transcendencii. O mužoch a ženách, ktorí chcú nájsť zmysel svojho života, milovať a byť milovaní a dosiahnuť šťastie. Sú, stručne povedané, pozvaním k zamysleniu so zrakom upretým k výšinám.

Francesca Ambrogetti

Sergio Rubin

PRVÁ KAPITOLA

Stará mama Rosa a jej kabát s líščím golierom

Januárové ráno roku 1929 bolo veľmi teplé. Práve vtedy loď s rodinou Bergogliovcov zakotvila v prístave v Buenos Aires. Jej príchod vôbec nezostal bez povšimnutia. Na čele skupiny totiž kráčala elegantná dáma v kabáte s líščím golierom, vskutku veľkolepým, ale absolútne nevhodným do sparného a vlhkého buenosaireského leta. Nebol to však bizarný nápad jeho majiteľky: v podšívke tohto odevu si Rosa Bergogliová niesla celý výťažok z predaja majetku, ktorý táto rodina vlastnila v Taliansku. S ním chceli začať v Argentíne nový život. Transakcie trvali oveľa dlhšie, než sa očakávalo, a to im napokon pravdepodobne zachránilo život. Bergogliovci mali totiž lístky, s ktorými plánovali cestovať z Janova oveľa skôr na smutne slávnej lodi Principesca Mafalda. Práve na nej by to bola bývala ich posledná cesta, pretože loď si pri vážnej nehode prerazila trup a severne od Brazílie sa potopila, pričom si so sebou vzala stovky životov. Nakoniec nastúpili na loď Giulio Cesare.

Pochádzali zo severu Talianska, z Piemontu, z mestečka Portacomaro. Nechali za sebou kontinent, ktorého rany z prvej svetovej vojny sa ešte celkom nezahojili a už sa začínali vážne obavy z možného vypuknutia ďalšej, Európu s mnohými ekonomickými nedostatkami. Prišli do krajiny vzdialenej od týchto požiarov a napätí, ktorá ponúkala prísľub zdanlivo nevyčerpateľných pracovných príležitostí, lepšie mzdy, dostupné vzdelanie pre všetkých a veľkú spoločenskú voľnosť. Inými slovami, prišli do krajiny mieru a pokroku. Na rozdiel od väčšiny prisťahovalcov, ktorí sa po príchode ubytovali v tradičnom Hoteli imigrantov pri prístave, Bergogliovci pokračovali v ceste do hlavného mesta provincie Entre Ríos, kde ich s úzkosťou očakávali príbuzní.

Pôvod kardinálovej rodiny, jej príchod do krajiny, spomienky na rodičov a zážitky z detstva boli hlavnou témou prvého stretnutia s Bergogliom, ktoré sa uskutočnilo v audienčnej sieni buenosaireského arcibiskupstva. Tá sa potom stala miestom všetkých našich stretnutí. Len čo sme spomenuli niečo z toho, čo nás zaujímalo, v okamihu sa mu vynárali spomienky: spomínané stroskotanie lode Principesca Mafalda, príchod členov rodiny do prístavu – bol medzi nimi aj jeho budúci otec, ktorý mal vtedy 24 rokov –, príhoda o starej mame v kabáte s líščím golierom, začiatky v hlavnom meste Entre Ríos…

Prečo vaša rodina emigrovala do Argentíny?

Traja bratia môjho starého otca tu boli od roku 1922 a založili si podnik na výrobu dlažieb v Paraná. Tam si postavili štvorposchodové sídlo Bergogliovcov. Bol to prvý dom v meste vybavený výťahom. Mal veľmi peknú kupolu, podobnú kupole na cukrárni Buenosaireský mlyn. Tú neskôr z budovy odstránili. Na každom poschodí býval jeden brat. Počas krízy v roku 1932 prišli o všetko, dokonca museli predať aj rodinnú hrobku. Ešte predtým jeden z mojich prastrýkov, prezident spoločnosti, umrel na rakovinu. Druhý začal odznovu a veľmi dobre sa mu darilo. Najmladší odišiel do Brazílie. Môj starý otec si požičal 2 000 pesos a kúpil si obchod. Otec, ktorý bol účtovníkom a pracoval v administratíve firmy na výrobu dlažieb, mu pomáhal roznášať tovar s košom, až kým nedostal miesto v inom podniku. Začali odznovu s rovnakou ľahkosťou, s akou predávali. Myslím si, že to dokazuje silu rodu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pápež František.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.