LÁSKY NAPOLEONA BONAPARTA

GALANTNÍ ROMÁN

JANE BANKSOVÁ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Jane Banksová

Copyright© 2013 Cover by Jean-Louis Victor Viger and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-047-2 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-048-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-049-6 (PDF na CD)

Není pět nebo šest divů světa, ale jen jeden: LÁSKA.

Jacques Prévert

PROLOG

KAPITOLA I

KAPITOLA II

KAPITOLA III

KAPITOLA IV

KAPITOLA V

KAPITOLA VI

KAPITOLA VII

KAPITOLA VIII

KAPITOLA IX

KAPITOLA X

KAPITOLA XI

KAPITOLA XII

KAPITOLA XIII

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

PROLOG

Za letní, bouřkové noci v Ajacciu, na ostrově Korsika, dne 15. srpna roku 1769, bylo vše připraveno k blížícímu se porodu. Nad rodičkou, Marií Laetitií Ramolinovou, stála porodní bába a její pomocnice otírala z čela rodičky pot.

Bouchání okenic občas přehlušovalo bolestné sténání, ale dítěti se stále nechtělo na svět. Marie byla už viditelně unavena a oči jí zesklovatěly malomyslností.

„Hodně krvácí,“ špitla pomocnice. „Aby si ji tak vzal Bůh...“

„Já vím,“ přikývla porodní bába. „Zatlačte, jde nám to dobře,“ obrátila se k rodičce. „Děcko jde zadečkem napřed, proto ty průtahy. Ale brzy se už z něho budete radovat.“

Marie se mdle pousmála, naposledy silně zatlačila a prudce vykřikla. Potom ucítila tlak v podbřišku a po něm už konečně úlevu po dlouhém, vysilujícím porodu.

Pomocnice děcko zavinula a řekla Marii: „Podívejte se, má na zádech mateřské znaménko ve tvaru půlměsíce. Je to cvalík předurčený k velkým činům.“

Položila děcko na bílé lůžko vedle rodičky a spěchala o narození dalšího z potomků informovat jeho otce Karla Bonaparta. Malý Napoléone Buonaparte, jak byl později zapsán do matriky, se měl čile k světu a brzy se už dožadoval mateřského prsu.

Stařena našla netrpělivého otce novorozeněte, šlechtice Karla Bonaparta, který vzbuzoval od pohledu respekt, jak kráčel po chodbě sem a tam.

Když se z úst stařeny dozvěděl, že se mu narodil další syn, chtěl nejprve vidět svou ženu i potomka a hned nařídil svým mužům, aby slavnostně vystřelili z děla a oslavovali společně s ním.

Téměř s pokorou vešel do místnosti, kde pozdvihl ruku své ženy k polibku, neboť ji skutečně zbožňoval. Upřímně se radoval z každého svého potomka, kterého mu Marie povila, protože děti miloval.

Ozvaly se rány z děla a hned potom služebníci vyvalili sudy s vínem. Karel Bonaparte ještě krátce postál nad svou chotí, a když viděl, že usíná únavou, odešel slavit s ostatními.

Nastala pitka, která se táhla až do časných ranních hodin, pak už muži Karla Bonaparta usnuli opilí vínem a medovinou.

Když znovu před polednem vyhledal Karel svoji ženu, usmála se na něho a on prohodil: „Ještě před dvěma měsíci by byl náš syn Italem. Teď, když si Korsiku podrobila Francie, je jejím dítětem. Snad je to tak lepší, ale to teprve ukáže budoucnost.“

Sotva však uplynul nedlouhý čas, zemřel Napoleonovi Bonapartovi otec. Byl to obrovský šok pro jeho rozvětvené příbuzenstvo, hlavně ale pro Marii Laetitii Ramolinovou. Právě pozorovala, jak si maličký Napoleon hraje na nádvoří s dětmi sluhů. Házeli kamenem do dálky a Napoleon rozbil při hře okno. Všude ale panoval smutek, takže ho vlastně nikdo ani nenapomenul.

Jeho matka pak jen bezmocně přihlížela, jak její rodina na Korsice prudce chudne a synek Napoleon se svými šaty příliš neodlišuje od chudých dětí sluhů. Chodil s ostatními dětmi hledat něco k jídlu.

Ačkoliv Napoleon postavou dosahoval střední výšky – nebyl příliš malý – často v dětských pranicích zvítězil.

Všechny sváry ale byly vždy zapomenuty, jakmile dorazili k moři. Tam se děti potápěly pro ústřice a na provizorních prutech se jim občas podařilo ulovit také ryby. Ony samy v té chvíli stály na skaliskách vedoucích ke zpěněnému moři a malý Napoleon měl přitom pocit dobyvatelů, o kterých s otevřenou pusou slýchával od válečných invalidů, které vždy doma pohostili z tenkých zásob jídla.

Jednoho dne malý Napoleon našel potrhanou rybářskou síť z doby blahobytu, na který si už vzpomínal jen matně. Okamžitě začali se staršími kamarády vyrábět člun a trvalo jim velmi dlouho, nežli ho mohli spustit na moře. Dívky mezitím spravovaly síť a Napoleon si přitom povšiml krásného děvčete svého věku, které bylo z nedaleké vesnice. Celý udivený svými pocity k ní kolem ní kroužil, nosil jí sladké plody a stal se doslova jejím kavalírem.

Sotva v člunu chlapci vypluli na volné moře, podařilo se jim vytáhnout síť plnou rybek. Napodruhé se ale člun převrhl a mladí námořníci plavali rychle směrem ke břehu. Byli ze ztráty člunu posmutnělí, ale v lesích rostlo naštěstí v té době plno plodů a hub, kterými si lidé v Ajacciu zpestřovali jídelníček.

Napoleonova matka Marie si s láskou v očích povšimla, že její syn se šermuje s klacíky místo meče s ostatními chlapci, a nechala mu proto vyrobit dřevěnou šavličku. Její ratolesti se rozzářily oči a od té chvíle to byla Napoleonova nejoblíbenější hračka.

Jednou se vracel domů loukou, když uviděl onu krásnou dívenku z nedaleké vsi. Představila se mu jako Giacominetta a upletla mu z květů věnec do vlasů.

Zmatený Napoleon jí zhotovil prstýnek z trávy.

„Já nechci takový, chci zlatý,“ zkrabatěla jemně pihovatý nosík.

„Až budeš mojí ženou, dám ti spousty takových.“

Giacominetta se na chvilku zamyslela a pak řekla: „Možná, že se stanu tvojí ženou. Až budeme dospělí a ty bohatý.“

„Jen jestli tě budu ještě chtít. Možná si jednou vzpomeneš na můj z lásky uvitý prstýnek z trávy,“ dodal Napoleon ublíženě a odkráčel.

„Kde jsi byl tak dlouho,“ strachovala se o něho Marie, když se vrátil domů. „Bála jsem se, kde je můj chlapeček.“

„Maminko, nemusíte mít o mě strach. Mám svoji šavličku,“ napřímil dřevěnou hračku s vážností vepsanou ve tváři.

„Proboha, můj malý, co z tebe jednou bude?“ povzdychla si Marie Laetitie.

„Budu vojákem,“ řekl hrdě Napoleon.

„Dá-li bůh, vydobudeš zpět majetek a slávu našeho rodu,“ pronesla matka vážně a hleděla za ním, jak kráčí do maštale dát svému nejoblíbenějšímu hnědákovi pár jablíček, které cestou utrhl v sadě. Jako by si chtěla vrýt do paměti jeho podobu, nežli dospěje a odejde nadobro z rodného domu.

KAPITOLA I

Mladičký Napoleon Bonaparte se hnal usilovně za splněním svého snu a podařilo se mu nastoupit do vojenské školy v Brienne, čímž mu definitivně skončilo dětství.

Byl velice ctižádostivý a nadaný, proto zastiňoval ve výuce své vrstevníky. To, co pro ně bylo nové, to už mladý Napoleon bravurně zvládal. Byl zvyklý z dětství jezdit na koni i bez sedla a základům šermu ho naučili vojenští veteráni, kteří navštívili jeho rodnou Korsiku. Také trénoval šermířské výpady se svými kamarády, při čemž ovládl pár triků, které se mu nyní hodily. Proto se zdálo, že ho samotný výcvik trochu nudí.

Naučil se brzy zacházení se skutečným dvouručním mečem, postoje a pohyby při šermu a také práci nohou. Ovládal základní polohy zbraně, útočné akce a odvety, odzbrojení nepřítele i metodiku výcviku. Na všechny fingované zápasy se pečlivě připravoval, a když vystihl protivníkovu slabinu, většinou ho porazil.

Zdálo se, že boj a studie jsou jeho jedinou láskou, ale brzy se ukázalo, že jeho druhou vášní jsou ženy.

Když mu bylo šestnáct let, uviděl jednoho dne, jak kolem něho kodrcavě projíždí kočár s mladičkou, anticky krásnou, ale trochu pobledlou dívkou.

Rozhlížela se nervózně kolem, jako by čekala odněkud pomoc, a jejich oči se na chvíli střetly. Bonaparte si najal drožku, aby ji mohl sledovat, a když zastavila před honosným domem, dal si o ní zjistit všechny dostupné informace. Neměl sice dost prostředků, ale pocházel z rodiny drobných šlechticů a byl na to velmi hrdý.

Jednoho dne ji spatřil, jak kráčí se svou vychovatelkou, nesoucí breviář, do kostela, a také vešel dovnitř.

Poklekl nedaleko od krásky, a co chvíli se po kolenou posouval směrem k ní.

„Pojďte, utečeme,“ špitl jí náhle do ucha.

Dívka se zprvu zatvářila nechápavě, ale pak jí tvář pokryl ruměnec a ona rychle přikývla a oba prchli staré vychovatelce a zastavili se celí udýchaní až v parčíku vedle fontány. Tam ji vzal Napoleon za ruku a oba usedli na zdobenou lavici.

Krásné dívce se v očích třpytily slzy a Napoleon se jí zeptal, proč je tak smutná.

„Jestli vám někdo ublížil, zabiju ho,“ načepýřil se jako mladý kohout.

„Přijela jsem do Brienne uzavřít sňatek s hrabětem. Starým hrabětem, je mu už přes šedesát let. Naší rodině se jedná o jeho titul, a hlavně o jeho jmění,“ svěřila se mu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se mladík naléhavě.

„Jmenuji se Desirée Claryová, Napoleone. Nedělejte, že mé jméno neznáte. I já jsem si o vás nechala zjistit pár informací.“ Usmála se na něho a Napoleonovi se zdálo, jako by v ten okamžik vyšlo nad nimi slunce. „Nemůžeme jen tak prchnout,“ zvážněla dívka.

„Máte pravdu, vyzvu hraběte na souboj.“

„Hlupáčku, vyhodili by vás ze školy.“

„I tohle víte?“ stiskl její ruku, až jí tvář polil opět ruměnec. „Víte vy co, Desirée, už brzo pojedu studovat na vojenskou školu do Paříže. Pojďte se mnou, pak uvidíme, co dál.“

Desirée překvapeně mlčela a prohlížela si zatím jeho postavu i tvář. Byl jen lehce nadprůměrného vzrůstu, ale dosti svalnatý. Z jeho kulaté tváře vystupovalo vysoké čelo a jen opravdu mírně orlí nos. Jeho oči byly bystré a plály mu v nich neustále živé ohníčky a vůbec sršel stále energií, kamkoliv přišel.

„Jestlipak vám už někdo řekl, jak jste krásná? Až se bojím dýchat. Jste jako květ růže, na kterém se třpytí rosa.“

„Dobře Napoleone, uprchnu s vámi do Paříže, ale doufám, že toho nikdy nebudu litovat,“ zadívala se mu do uhrančivých očí.

„Ne, má nejdražší Desirée, to nedopustím,“ pronesl a lehce ji políbil na malou ručku.

Skutečně, roku 1785 opustil Napoleon Bonaparte s Desirée Claryovou Brienne a vydali se na cestu do Paříže. Jeli kočárem, ve kterém bylo dosti dusno, a Desirée se stále ovívala a bystře sledovala cestu. Co chvíli odhrnula vybledlou záclonku, skýtající jen malé útočiště před nepříjemným sluncem.

Kromě nich seděl v drožce potící se pastor, otírající si pramínky potu ze své sádelnaté tváře, a žena s malým psíkem. Sotva se ho Napoleon pokusil pohladit, zahryzl se mu do ruky. Desirée mu ovázala zraněnou ruku bílým šátkem.

V Paříži, která se jim oběma zdála veliká a plná nezvyklého ruchu, dostal Napoleon vysoké teploty a rána od psíka mu zhnisala. Několik dní blouznil. Když konečně otevřel oči, zjistil, že je ve špitálu a nedaleko něho sedí Desirée.

„Řekl jsem, že se o vás v Paříži postarám, a zatím pečujete vy o mě,“ zadíval se do její tváře.

„Nemusíte mít o mě strach, mám ve městě hodnou příbuznou, která mě chápe a vzala mě bydlet k sobě. Jen doufám, že mě tu rodina nevypátrá.“

„Také doufám,“ protáhl se Napoleon pružně jako kočka.

Náhle se posadil na lůžku a pravil: „Nebudu tu už ležet jako Lazar. Musím okamžitě nastoupit do školy. A také vám chci být konečně oporou.“

Napoleon Bonaparte se pilně věnoval studiu na zdejší vojenské škole a stále více se začala projevovat jeho tvrdohlavost a nepříjemná kousavost. Choval se často nepříjemně i k Desirée, za což se jí vždy kajícně omlouval a nosil jí pak kytice květů.

Když se však pokusil o intimnější sblížení, Desirée ho vždy prudce odmítala s tím, že si to nejcennější, co má, svou nevinnost, nechá pro svého manžela.

Po krátkém čase pozval Napoleon svou milovanou na ples. Šetřil si na to už několik měsíců a těšilo jej, jakou radost jí způsobil. Museli si na tuto společenskou událost půjčit šaty, které byly vskutku krásné. Když se mu v nich Desirée ukázala, teprve tehdy pochopil, že je opravdu vtělený půvab. Vypadala jako sama bohyně Afrodita vystupující z mořské pěny.

„Co se na mě tak díváte?“ znejistěla Desirée. „Mám snad nějakou skvrnu na šatech?“

„Ne,“ polkl naprázdno Napoleon. „Jste v nich jen velmi krásná.“

Venku už je čekala nájemná drožka, která je dovezla před novotou zářící, ve stylu klasicismu vystavěnou budovu. Napoleon Desirée nabídl rámě a oba vešli dovnitř. Ples právě začínal a on řekl své přítelkyni: „Zapomněl jsem vám prozradit menší podrobnost. Nejsem bravurní tanečník. Spokojím se s támhle tím místem u stolku.“

Celou noc hleděl na svou Desirée, jak jde od tanečníka k tanečníkovi a radostně se směje. Kroužilo kolem ní plno mužů z význačných rodin a Napoleon začínal žárlit. Uviděl Desirée , jak odchází s jedním z kavalírů na terasu. Když se dlouho nevraceli, vydal se za nimi. Tam spatřil, jak ji neznámý muž líbá na rty.

„Tak tohle je ta nevinnost, pro kterou jsem si vás tolik cenil?“ přejel Napoleon Desirée chladným pohledem. Trochu se potácel, přiopilý vínem, ne však do té míry, aby nevěděl, co činí.

Obrátil se k neznámému muži a tvrdě řekl: „Pane, vyzývám vás zítra na sedmou ranní na duel v šermu. Dostavte se prosím na louku za městem, nedaleko staré sýpky na obilí.“ Poté cvakl podpatky, mírně se uklonil a vydal se ven z tanečního sálu.

„Bude mi ctí,“ uslyšel ještě za sebou výsměšný hlas neznámého soupeře.

Desirée za odcházejícím Napoleonem běžela a plakala. Snažila se ho přesvědčit, aby souboj odvolal, ale on s ní smýkl a řekl: „S děvkami se nebavím.“ Pak už jen spatřila jeho siluetu, když definitivně odcházel pryč z budovy.

Druhého dne časně ráno se oba soupeři sešli na stanoveném místě. Jako sekundant se dostavil i Napoleononův přítel ze studií, Pierre Genes, který domluvil alespoň to, že oběma soupeřům postačí souboj do první kapky krve. Bonapartův sok si samozřejmě přivezl také sekundanta.

Pierre musel zprvu tišit temperament rozlíceného Napoleona, který se dal přemluvit jen velmi obtížně a chtěl za každou cenu hlavu nepřítele.

Opodál stála u kočáru Desirée, bledá a krásná, se sklopenou hlavou. Zašla po chvíli, zatímco se Napoleon rozcvičoval, za Pierrem a usilovně se snažila ovládnout pláč.

„Tenhle souboj nemá cenu, je absolutně zbytečný,“ pohlédla na sekundanta vážnýma očima.

„Myslím, že se koná kvůli vám,“ obrátil k ní trochu drze tvář.

„Ano, ale jak jsem zjistila, je ten pohledný kavalír hrabětem a navíc dosti bohatý. Chceme se oddat a žít spolu.“

„Cože? Vy a hrabě de Audoubert? Takový sukničkář? Obalamutil vás, jak vidím, skvěle.“

„To jsou samé pomluvy,“ napřímila se Desirée. „Nechci žít celý život v bídě. A navíc, hrabě de Audoubert je skvělý šermíř. Musíte, Pierre, tomu duelu zabránit.“

„Teď už to nejde. Napoleon by odmítnutím boje získal aureolu zbabělce. Jste zřejmě předurčena k tomu, abyste muže tahala do malérů.“

„Vy mě nemáte moc rád, viďte, Pierre Genesi?“

„Ne, nemám,“ odpověděl sekundant pravdivě, lehce se uklonil a kráčel volným krokem směrem k sokům.

Rozpoutala se nelítostná řež mezi dvěma mladými muži ovládajícími zručně svoji zbraň, ačkoliv Napoleonovi nevyhovoval kord tak dobře, jako meč.

Bonaparte sekal kordem jako rozlícený sršeň. Po chvíli hrabě de Audoubert zakopl o drn a padl na záda. Hleděl vytřeštěnýma očima na svého soupeře v očekávání toho, co ten učiní.

Napoleon se znechuceně odvrátil a pohlédl na vzdálenou Desirée. V poslední chvíli se pak prudce otočil a hnán šestým smyslem se vyhnul smrtící ráně, kterou mu chtěl sok zákeřně zasadit. „Jsi slizký jak had!“ vykřikl Napoleon a sekl de Audouberta do paže. Ten se skácel na zem a začal se bolestivě svíjet. Rána začala okamžitě silně krvácet.

„Musíme ho převézt k lékaři, jinak vykrvácí,“ poplácal Pierre svého přítele po rameni. „A ještě něco, té krasotince se vyhni na sto metrů. Není pro tebe dost dobrá, to mi věř.“

Oba sekundanti vzali tělo raněného hraběte, každý z jedné strany, a nesli ho směrem ke kočáru. Pierre se nabídl, že pojede s Napoleonovým sokem a sekundantem v kočáře k nejbližšímu lékaři, zatímco Desiré s vítězem duelu osaměli na neudržované louce a hleděli jeden na druhého.

„Snad bychom měli jít a najmout si drožku,“ zamračil se Bonaparte a přemítal o slovech svého přítele.

„Napoleone,“ vytrhl ho ze zamyšlení Desiréein podmanivý hlas, „jste tak statečný. Rozhodla jsem se žít s vámi; co na tom, jaké výhody by měl sňatek s de Audoubertem. Já vás miluji,“ vydechla mu horce do ucha, jakmile se k němu přivinula.

„A když jste se od toho frajírka nechala líbat na plese, proč jste tak závažný cit pošlapala?“

„Víte, říkal mi plno krásných slov a navíc je to hezký muž, který se do mě zamiloval na první pohled... nabízel mi ihned sňatek.“

„O tom jsem nevěděl. Chápu, jak je to pro vás těžké rozhodnutí. Já jsem duší i srdcem voják a sotva byste u mě našla peníze nazbyt či zázemí, ale pokud se rozhodnete žít se mnou v nejistotě s vědomím toho, že mě ve válce mohou zabít, nabízím vám své srdce. Ale musíte mi už být bez výhrad věrná, až do mé smrti, a já vám na oplátku nabízím lásku k vám i k dětem, které přijdou.“

„Vy mi nabízíte sňatek?“ polekala se trochu Desirée. „Nevím, zda bychom mohli své děti vrhnout do takové nejistoty.“

„Dobře, rozmyslete si to,“ začal Napoleon kráčet loukou pěšky směrem k civilizovanějším oblastem Paříže.

„Počkejte ještě,“ doběhla k němu Desirée s uzardělými tvářemi.

„Přála bych si dát vám zástavu naší lásky,“ pousmála se a nabídla mu své rty. „Chci, aby váš polibek smyl ten, pro který jste se rozhodl k souboji. Už nikdy nedám jinému muži to, co toužím dát vám.“

Napoleon mírně znejistěl. V hlavě mu zněla Pierrova slova, ale nedbal jich a lehce políbil Desiréeiny nezkušené rty. Chutnaly sladce a on je vychutnával a oči měl přitom zavřené.

„Dost, už dost,“ smála se a oba se vzali za ruce a kráčeli pak společně travou.

„Velmi mě tlačí boty,“ postěžovala si po chvíli a sundala si střevíčky. Šla bosky rosou a Bonaparte zahlédl její kotníček a musel uznat, že je krásně útlý, jako nožka klisny.

Cestou si povídali a Desirée mu prozradila, že pochází také z chudých poměrů. Neměla ale příměs šlechtické krve, jako on.

„Jediné, co mám, je můj půvab,“ pronesla Desirée neskromně. „Až zestárnu, neštěkne po mně ani pes. Hlavně neříkejte, že to není pravda.“

„Až budete moje, budu nejšťastnějším mužem z celé Paříže,“ řekl pravdivě. Byl zvyklý taktizovat i ve vztahu s Desirée, ale jinak většinou pověděl to, co si opravdu myslel, což ho dostalo už vícekrát do velkých problémů.

Konečně se dostali do míst, kde jezdily drožky, a Bonaparte přeskočil plot u malého domku, kde natrhal Desirée velký pugét růží. Potom se odněkud vyřítil hlídací pes a chytil Napoleona za lem úzkých, béžových kalhot. Napoleon se rychle vrátil zpět k Desirée a podával jí růže.

„Máte ruce do krve rozpíchané od ostnů,“ vytáhla dívka starostlivě ze záňadří vyšívaný kapesníček a začala mu otírat krev z rukou.

„Ta bestie mi roztrhla kalhoty,“ podotkl Napoleon.

„Máte je rozpárané až... nahoru,“ sklopila cudně oči.

„Skoro jste viděla i to, co by vám mělo být utajeno až do svatební noci,“ rozesmál se Bonaparte, protože Desirée byla rudá jako pivoňka.

„Už jste mi odpustil, drahý? Myslím ten jediný polibek od hraběte de Audouberta,“ hleděla na něho úzkostlivě, zatímco se usadili v drožce.

Napoleon se krátce zamyslel a pak řekl: „Ano, ale jemu ne. Desirée, více už se o tom nebudeme bavit. Ale jestli mi budete nevěrná jakýmkoli způsobem znovu, ztratíte mou důvěru a lásku. Myslím to zcela vážně.“

„A já budu myslet už stále pouze na vás,“ usmála se a dodala: „Chtěla bych nosit sebou pramínek vašich vlasů. Byl byste tak stále se mnou.“

Napoleon vytáhl kord a odřízl jím pramen svých vlasů a podal jej Desirée. Ta otevřela medailonek s portrétem své matky, který jí visel na krku, a vložila do něho pramínek Napoleonových vlasů.

Bonaparte odvezl svou milou až před dům její vzdálené tetičky a rozloučil se s ní se slovy: „Teď mě čekají povinnosti a budu pár měsíců mimo Paříž. Vždyť víte, jsem voják a vojna je moje druhá milá. Tak na mě myslete. Nemám rád průtahy, proto přijměte tento dárek,“ otevřel krabičku. Byl v ní stříbrný prstýnek s jedinou perlou.

„Nemám bohužel prostředky na zlatý, ale přijměte prosím ode mě tento zásnubní prsten.“

„Napoleone, já nemám slov,“ navlékla si ho a padl jí jako ulitý. „Doufám, že až se vrátíte zpět,“ podotkla Desirée, „poobědváte se mnou u mé tetičky. Je to moje jediná garde.“

Napoleon se vyklonil z kočáru a ještě ji naposledy políbil, zamával a kočár se vydal směrem k vojenským kasárnám. A Desirée za ním okouzleně hleděla tak dlouho, dokud jí nezmizel z dohledu.

V kasárnách ho vyhledal jeho sekundant, přítel Pierre Genes, a okamžitě spustil vodopád slov.

„Doufám, že ses zase nezapletl s tou samičkou. Je vypočítavá a nestálá, takovou najdeš tady v Paříži za každým rohem. Používá svou krásu jako zbraň a opět by tě uvrhla do dalšího maléru. Půjde vždy tam, kde je to pro ni nejlepší, a nebude se obracet zpět. Nevěř jí, je to rada od přítele, kterému na tobě záleží – na rozdíl od ní.“

„Pierre, už nechci slyšet ani slůvko, které by ji jakýmkoliv způsobem hanilo. Právě dnes jsem se s ní zasnoubil. Je čistá jako lilie a podala mi důkaz své lásky.“

„Ona jako vážně... opravdu se s tebou...?“ znejistěl Pierre.

„Blázníš?“ vyjevil se Bonaparte. „Jen mi dovolila, abych ji políbil. To nejcennější si nechává pro svého manžela a v tomhle je opravdu zásadová, vím to sám. Už mnohokrát jsem ji chtěl obejmout, ale vždy mi vyklouzla a řekla, že ty věci až po svatbě.“

Právě v tu chvíli se ozval hlas trubky a oba přátelé se odebrali na vojenské cvičiště.

K večeru, když Napoleon hřebelcoval koně, matně si vzpomínal na svého ryzáka z dětství. „Ten kůň měl charakter,“ zabručel si, a když zjistil, že jedna klisna kulhá, mluvil k ní a přitom jí velmi jemně osahával přední nohu. „Tak co je, holka?“

Teprve potom si všiml, že má v kopytě zaražený kámen a jemně ho odstranil.

V následujících měsících měl být převelen se svým plukem na vzdálené místo, kde se nacházelo cvičiště pro dělostřelectvo. Čekal ho dlouhý čas bez Desirée a uvědomil si, že se mu po ní už teď stýská.

Večer se tedy tajně vydal přes vysokou zeď ohrazující kasárny a spěchal za ní. Běžel nejméně dva kilometry a těšil se na sladký polibek od své milované.

Dům Desiréeiny tetičky byl už ovšem ponořen do šera. Usedl tedy na pařez a začal vyrábět dřevěnou píšťalku. Dříve, než se vše zcela propadlo do tmy, začal na ni hrát. V tom zaslechl vrzavý zvuk otevíraného okna a ven se vyklonila Desirée s dlouhými, jako noc černými vlasy. Prozatím je měla vždy vyčesány do pracného účesu.

Až nyní ho zaujal hustý porost břečťanu, který halil celý dům, a začal po něm šplhat nahoru. „To jsem já,“ šeptl do ticha a vstoupil do Desiréenina pokoje.

„Jak ráda vás vidím, Napoleone,“ tvářila se polekaně. „Neviděl vás nikdo? Víte, moc nerada bych přišla ke špatné pověsti.“

„Ne, miláčku,“ přivinul ji k sobě, pochválil jí šeptem krásu jejích do pasu sahajících, hustých vlasů a políbil ji. Vypadalo to, že se Desirée lásce rychle učí, protože její ústa už nebyla staromilně sevřená, ale dovolila mu bloudit v nich jeho jazykem do té doby, než ho celá zadýchaná odstrčila.

„Mám už odejít?“ zeptal se Napoleon, který byl do ní čím dál více zblázněný. Doutnal v ní skrytý požár a on přemítal, jaká by se z ní časem, až odhodí panenské zábrany, mohla stát milenka.

„Už jděte,“ řekla Desirée, když oba zaslechli, že její tetička kráčí po schodech nahoru do velkého pokoje, který své schovance vyhradila.

Napoleon si ještě všiml, že vzadu stojí velké klavírní křídlo, a pak už ho jeho milá vystrčila z místnosti. Sešplhal tedy dolů a běžel zpět do kasáren. Nikdo naštěstí nic nezpozoroval, protože se choval nehlučně jako noční duch.

Ráno probudilo ospalého Napoleona ryčné troubení. Rychle se oblékl a nasadil si kožené boty. Přišel den převelení jejich pluku do jiné oblasti Francie.

Když byli nastoupeni v řadách, promluvil k nim krátce, ale o to fanatičtěji sám plukovník, který se zmínil, jak moc vlast potřebuje každého vojáka a kázeň že je vizitkou každého dobrého pluku.

Napoleon jeho proslov sotva vnímal, byl zamilovaný a nešťastný z toho, že opouští svou milou Desirée. Když bylo po plukovníkově proslovu, přišel k němu Pierre ve vysokých naleštěných botách.

„Tak vzmuž se,“ plácl Napoleona přátelsky po zádech. „To snad není možné, ty jsi snad kvůli ní úplně ztratil hlavu. Ona si takové city nezaslouží, je to koketa.“

Bonaparte se k němu obrátil a všiml si, že jeho dobrý přítel svírá v ruce bičík na koně.

„Dobrý kůň bič nepotřebuje. Stojí při tobě a jste v tu chvíli – kůň i jezdec – jedno jediné tělo. Nenechá tě ve štychu a neplaší se. Já takového koně měl v dětství.“

„Kůň jako kůň,“ ohrnul Pierre nos. „Všichni páchnou hnojem.“

„Je vidět, že jsi netrávil dětství na venkově,“ prokmitl Bonapartovými rty úsměv. „A nikdy nepil kravské mléko krávě přímo z vemene.“

„Měl jsem kojnou,“ usmál se i Pierre. „Černošku, která měla prsa jak žoky sena a vážila tolik, že když chodila nahoru do mého pokoje, tak dole padala ze stropu omítka.“

Oba přátelé se hlasitě rozesmáli a pak každý zamířil ke svému ustrojenému, osedlanému koni. Znovu se ozval zvuk trubky a jezdci vyjížděli jako při defilé městem.

Lidé jim nadšeně mávali a potom Napoleon uviděl na krátkou chvíli i Desirée, jak mu posílá vzdušný polibek a mává. Pak se vydali na dlouhé putování v prachu cest, než se před nimi otevřela velká lesní planina, určená k výuce dělostřelců. Všichni vojáci byli nemytí a neholení, takže vypadali téměř jako pluk banditů.

Po ceremoniálu před generálem Beauharnaisem se šel Napoleon okamžitě omýt k nedalekému potoku. Voda pramenila z blízkých hor a byla studená jak led, ale krásně Bonaparta po dlouhé jízdě osvěžila. Dokonce ji i ochutnal a byla velmi lahodná.

Jednou po tvrdém výcviku si v osobním volnu vyjelo pár vojáků s puškami do lesa. Na malé planině zaskočili neopatrného jelena a skolili ho. Nastal problém s tím, jak ho dopravit do dělostřeleckého tábora.

Napoleon okamžitě začal z tlustých klacků vypletených mladými pruty vyrábět speciální nosítka. Naložili na ně kořist, přivázali ji řemeny k nejsilnějšímu koni a zamířili zpět do tábora dělostřelců. Pod širou oblohou plnou hvězd pak mohli opékat jelení maso a výjimečně i pít kořalku, protože generál slavil kulaté narozeniny. Povolil vyvalit soudky na svou počest, až když se sám zcela opil.

Chlapi kolem vatry se smáli nejrůznějším historkám, které dávali k dobru.

„Jednou,“ promluvil Pierre Genes, „jsem toužil po krásné, mladičké dceři prokurátora. Po poslíčkovi jsem poslal lístek té klisničce, ovšem – což jsem nevěděl – její máti se jmenovala úplně stejně. Přišla na schůzku zahalená v dlouhý plášť s kapucí a já jí líbal ruce a vyznával jí lásku.

Teprve v pokoji hostince, když se odhalila, jsem hrůzou vykřikl. Její máti už byla nehezká, tvář plnou vrásek. Stál jsem tam, kalhoty na půl žerdi a ona se taky začala svlékat. Nakonec se ukázalo, že ne nadarmo cvičila celý život milostné umění. Strávil jsem s ní noc plnou vášně, stačilo sfouknout petrolejovou lampu a představit si někoho jiného. A pak – nesnáším prokurátory, tak jsem se alespoň jednomu z nich pomstil.“

Chlapi se rozesmáli a pak jeden z nich Napoleonovi nabídl doutník. Bonaparte nebyl sice tak oblíbený jako Genes, protože lpěl na své kiariéře a málokdy se usmál. Bylo to, což ostatní dělostřelci nevěděli, jeho spalující vášní k Desirée a smutkem po ní. Mladý a romanticky naladěný Bonaparte se se svými osobními věcmi nikomu nesvěřoval, a tak o jeho tajné lásce věděl pouze Pierre.

Ve vojenském táboře se začaly během několika měsíců tvrdého výcviku zákeřně rozmáhat nemoci; cholera, tyfus i různá plísňová onemocnění nohou či kůže. Když začala být situace neúnosnou, odvelel vysoký důstojník vikomt Beauharnais vojáky zpět k jejich plukům.

Po návratu do Paříže a splnění všech formalit zamířil Bonaparte nejprve do veřejných lázní, kde smyl prach z cest a na plíseň nohou mu zde poskytli mast. Trochu se bál, aby také v dělostřeleckém táboře nechytl některou zákeřnou nemoc, které tam číhaly na každém kroku. Cítil se ale naštěstí zcela zdráv a plný síly. Bylo to možná i proto, že nepil vodu z tábora a svou čutoru plnil vodou z lesního potůčku.

Jeho další cesta mířila rovnou k Desirée. Velmi se na ni těšil a radostně se za ní rozjel.

Dům, v němž žila, se ale zdál pustý a prázdný. Strašlivě se ulekl, že ji vypátrala její rodina – a nebyl daleko od pravdy. Dozvěděl se, že ji provdali pod pohrůžkou, že stráví celý zbývající život v klášteře, či že ji vydědí a pošlou pryč o žebrácké holi.

Provdali ji tak, jak chtěli už dříve – za starého, movitého hraběte.

Napoleonovi stály v očích slzy, když se vše dozvěděl. Rád by hnal svého koně a nalezl ji, ale nikdo neznal její současnou adresu. Celý zdrcený obrnil své srdce, aby ho nikdo nemohl vidět plačícího. Až pozdě po večerce přemítal, co učiní, a po tváři se mu skoulela slza. Byl bojovníkem, a tak se rozhodl, že svou milou najde.

Veškeré volno příštích dnů trávil tím, že objížděl starobince, neboť se dozvěděl, že tam rodina Clayrů umístila Desiréeinu tetičku z Paříže. Trvalo mu to několik měsíců, ale když už ani nedoufal ve svůj úspěch, což se mu stávalo málokdy, přece jen ji nakonec nalezl v soukromém sanatoriu.

Dozvěděl se, že za Paříží se tyčí hrad a tam po svatbě žije jeho láska se starým, nemilovaným hrabětem.

Hnal ihned svého plnokrevníka a sám nevěděl, co učiní. Když dojel až k samotnému hradu, představil se jako posel, jak si naplánoval cestou. Hned za hradbami však srazil stráže dvěma přesně umístěnými ranami pěstí a vydal se hledat Desirée.

Hrad byl starý, a nemoderní, z masivních bloků kamene. Zdálo se, že je v něm neustále šero a zima.

Náhle uviděl kráčet Desirée, pobledlou a zhublou, se vzedmutým životem. Okamžitě ho vtáhla do svého pokoje, kde se zamkla.

„Jsi živý, nebo ses mi zjevil jako duch?“ sáhla na něho váhavě.

„Proč se ptáš? Jistěže jsem za tebou přišel. Proč jsi na mě nepočkala a provdala ses mi?“

„Milý, řekli mi, že jsi mrtvý. Prý ti dělová koule utrhla nohu. Tolik mi lhali a já jsem už byla z toho nátlaku úplně flegmatická. Když mi řekli, že jsi zemřel, bylo mi už všechno jedno, moje lásko. Přišel jsi pozdě, podívej,“ sáhla si na své těhotenstvím vzedmuté břicho. „Víš co, zůstaň tu dnešní noc se mnou. Alespoň jedinou, abych měla na co vzpomínat,“ vzala ho za ruce.

V té chvíli se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Dnes ne, můj muži. Není mi dobře, mám zase ty těhotenské nevolnosti.“

Starý hrabě se vzdálil a Desirée zaplály oči tak, jako kdysi.

„Ani nevíš, jak toho olezlého opičáka nenávidím. Ale musím předstírat, že jsem jeho pokornou ženuškou. Jinak by mě nechal zavřenou jen o chlebě a vodě, dokud se neumoudřím. To vysvětluje zřejmě i to, proč jsem pohubla.“

Pak k němu vztáhla paže a řekla: „Pojď ke mně, drahý. Nebo už mě nemiluješ?“

„Miluju tě víc než svůj život,“ objal ji Bonaparte.

„Já tebe taky, můj Napoleone,“ rozžala svíci a přitiskla se k němu.

Brzy zrána, po noci plné láskyplných objetí, Napoleon odešel. Předtím slíbil Desirée, že za ní za čas tajně přijde. Tentokrát ona jemu zašeptala do ucha: „Pojď, utečeme, jakmile porodím.“

A Bonaparte souhlasil a cítil se opět plný života a entuziasmu.

Ale každá radost je jen pomíjivá vážka poletující nad vodou. Chvíli krouží dokola a pak nenávratně zmizí.

KAPITOLA II

Jako každé ráno, bez ohledu na roční období, se Napoleon omyl ledovou, dešťovou vodou ve velkém sudu, který stál za budovou kasáren. Pro svou lásku k Desirée příliš nevnímal náladu ve společnosti, kde to začínalo vřít, ale pod pokličkou francouzského království se vše ztratilo, takže se dalo říci, že prozatím vše bylo v naprostém pořádku.

Ovšem Bonaparte, mazaný lišák, větřil bouři, ze které by mohl těžit. Ještě silněji ho ovšem prozatím zaměstnávalo usilovné přemítání o Desirée. Našli si v hradě spojence, který vždy odemkl postranní branku a vpustil Bonaparta dovnitř k jeho lásce. Trávil s ní v podstatě každou noc, kromě těch, kdy mu informátor řekl, že je plánován noční poplach. Napoleon oběma mužům za jejich službu sehnal kvalitní lulkový tabák.

Starý hrabě, který neměl následníka, nechával svou mladičkou ženu po intimní stránce na pokoji, protože mu řekla, že by mohla potomka potratit.

Jednou uprostřed noci, jako už tolikrát, spolu milenci hovořili o tom, jak uniknout Desiréeninu manželovi, s nímž byla církevně oddána.

„Nebudu už déle čekat, miláčku, a unesu tě,“ vyřkl Napoleon své řešení, protože už beztak kolem něj chodil jako kolem horké kaše.

„Dobře a já půjdu pracovat,“ zajiskřily Desirée oči. „Jistě mě někde přijmou jako služku.“

Napoleon se zamyslel a pak řekl: „Viděl jsem u tebe v pokoji klavírní křídlo. Umíš na ně hrát?“

„Ano, velmi dobře,“ pohladila nahé svalnaté rameno svého milence.

„Slyšel jsem, že madam Maren Delattreová hledá společnici,“ prohodil. „Myslím, že jsi na to místo jako stvořená. Uprchni se mnou ještě dnes v noci a já se postarám o to, aby tě ten starý kozel už nikdy neobtěžoval.“

„Dobře, půjdu s tebou. Už podruhé. Co ale s dítětem?“

„Asi se na ně už těšíte,“ přešli oba zvolna do vykání, sotvaže se oblékli.

„Omyl. Nenávidím ho. Jakmile porodím, najdu mu slušné náhradní rodiče, kteří nemohou počít dítě, a svěřím jim ho.“

„Tohle nechám jen a jen na vás,“ pronesl vážně Napoleon a oba vyklouzli zahradní brankou ven, do noci.

„Není snad madam Delattreová ta módní návrhářka, co oblékala svého času i dvůr?“ zarazila se Desirée.

„Ano, ale nemusíte mít strach. Teď vás opustím, protože musím být do svítání zpátky v kasárnách. Vezměte si tohle,“ vytáhl ze své kapsy měšec. „Je to všechno, co mám. Kupte si za to paruku, aby vás nikdo nepoznal. Hodně štěstí, drahá.“

S těmi slovy se opět ztratil v šeru, které pouliční osvětlení dokázalo ne zcela protrhnout.

Sotva odemkl svůj krámek parukář, zakoupila si Desirée blond paruku z pravých vlasů. Šaty měla konzervativní, ale z drahých látek, čemuž byla ráda, a proto rychle spěchala za madam Delattreovou.

Před branou jejího honosného domu už čekala dlouhá řada žen, což Desirée snížilo značně sebevědomí. Zařadila se tedy a čekala.

Kolem půl jedenácté se dveře domu otevřely a v nich stanula výrazně namalovaná stařena, za mlada jistě krásná, ale nyní už kostnatá a s viditelnými stopami artritidy při chůzi. Přejela očima řadu ženštin a její zkušené oko se zastavilo u Bonapartovy milé.

„Hezké šaty,“ ozvala se příjemným altem. „Jakpak se jmenujete?“

„Desirée Bonapartová,“ předvedla dívka drobnou zdvořilostní poklonku. „I vy máte velmi krásné šaty.“

Stařena se rozesmála a řekla silným hlasem, aby ji všechny ženy slyšely: „Vybrala jsem si tuto slečnu – nebo spíš paní,“ sklouzly její oči na Desiréein vzedmutý život. „Vy ostatní se můžete rozejít.“

„Možná víte,“ zahlaholila Maren Delattreová, sotva jí zavedla do domu, „že šijeme nyní róby už jen pro pár stálých zákaznic.“

„Každý, kdo žije, byť krátce v Paříži, zná i vaše módní zboží,“ odpověděla jí nepřímo Desirée.

„Samozřejmě, že dnes už jen navrhuji jednotlivé modely šité na míru a dle přání zákaznic. Jsou pak vyhotoveny v jednom, jediném exempláři. Někdy vás zavedu do dílen, kde je šijí. Zaměstnávám jen ty nejzručnější švadleny. Ale dost už o mně, teď mi povězte něco o sobě.“

„Já... my žijeme s mým mužem tady v Paříži, ale nejsme místními rodáky. Můj muž je vojákem a narodil se na Korsice. Já teď čekám jeho děcko, ale cítím se dost silná, abych mohla pracovat.“

Delattreová se usadila v návštěvním pokoji, kam Desirée zavedla, a zapálila si lulku. „Když mohou kouřit muži, proč bych neměla já také občas podlehnout této své slabosti,“ řekla spíše pro sebe. „Posaďte se,“ vyzvala pak trochu strnulou dívku. Potom zabodla svůj pohled do Desiréeiných očí a podotkla: „Já nosím paruku proto, že velmi ztrácím vlasy. Proč ji ale nosíte vy?

„Vy jste to poznala? Skrývám se před svou rodinou. Nikdy nechtěli dovolit, abych si Napoleona, svého muže, vzala,“ zalhala Desirée.

„Dobře, u mě budete mít dobrý azyl. A teď praktické věci – co všechno umíte?“

„Dokážu toho více,“ pousmála se Desirée. „Umím hrát na klavír a harfu a také obstojně zpívám. Mimoto jsem se učila předčítat z breviáře, ale mohu stejně dobře předčítat i jiné knihy. Také zvládám trochu i latinu, ale to mi jde už hůře.“

„Dobře, pro začátek mi ještě povězte, kde berete peníze na tak nákladné šaty, když je váš muž vojákem,“ zatvářila se módní návrhářka Delattreová trochu zvědavě. „Z jeho žoldu byste na ně určitě neměla.“

„Jsou to také jediné šaty, které mám. Chtěla jsem udělat co nejlepší dojem,“ sklopila hlavu.

„Dobře, ale přesto bych ráda viděla vašeho manžela. Kdybyste byla svobodnou matkou, ačkoliv nejsem příliš staromilná, nemohla bych vás zaměstnávat právě kvůli přehnanému útlocitu některých mých klientek.“

„Ano, madam Delattreová.“

„Víte vy co, oslovujte mě madam Maren. Mé příjmení se plete někdy i mně.“

Obě ženy se zasmály a potom paní domu zazvonila na veliký zvonec a dovnitř vešel po chvíli muž, zhruba padesátiletý. Jeho zaměstnavatelka přikázala: „Alaine, odveď mou novou společnici do jejího pokoje.“

„Děkuji, madam Maren,“ předvedla opět Desirée mírnou úklonku a odkráčela za Alainem.

„Jste ve službách madam Maren už dlouho?“ zeptala se ze slušnosti komorníka, který trochu připomínal kolébajícího se tučňáka.

„Dvacet šest let,“ prozradil svým profesionálně oduševnělým hlasem a dovedl ji až před její pokoj. Popřál jí ještě příjemný zbytek dne a potom odešel.

Místnost přidělená Desirée byla světlá a poměrně veliká. Vyhlédla na chvilku z okna a uviděla, že její pokoj je dost vysoko a kolem domu vede silnice, na níž panoval čilý ruch.

Před polednem zaslechla Desirée decentní zaklepání na dveře. Přešla zvolna pokojem a otevřela. Za dveřmi stál komorník Alain.

„Je čas oběda,“ ohlásil jí. „Následujte mě prosím do jídelny.“

Vedl jí do spodního patra po mramorových schodech a otevřel jí dveře do veliké místnosti plné cenných tretek. Překvapilo ji, že bude obědvat u dlouhého stolu pouze s madam Delattreovou. Každá z nich se posadila na jednom vzdáleném konci stolu s bělostným ubrusem. Hostitelka opět zazvonila na svůj zvonec, který nosila neustále sebou.

Po chvíli se objevil jiný komorník, který jim nesl oběd. Byl vcelku pohledný a přejel Desirée líným pohledem plným zájmu.

„Kam to civíte, Edmonde,“ zachraptěla stařena, sotva jim naservíroval vábně vonící jídlo.

Edmond se neměl k odchodu, až Delattreová zlobně zamávala zvoncem. Teprve potom přestal civět na Desirée a rychle odešel.

„Možná vám to bude připadat necudné, ale já s Edmondem spím. Vím, že vás bude všemožně vábit, ale jestliže by měl úspěch, nemohla bych vás dále zaměstnávat.“

„Nemusíte mít obavy, madam Maren. Já miluji pouze svého manžela.“

„Tím spíš ho toužím vidět,“ začala Delattreová uždibovat z jídla. Dále už jedli mlčky a potom jí stařena sdělila, že ji očekává v salonku, kde se nachází klavír.

Desirée se tam po chvíli dostavila a madam Delattreová vyřkla přání, ať jí zahraje a zazpívá.

Její nová společnice se posadila ke klavíru. Hrála bez not melodie, které znala, i improvizovala. Zpívala tak krásně, až Delattreová zaslzela.

„Víte, také jsem milovala svého prvního muže, zkosil ho mor. Druhý padl při nelegálním souboji a třetího mi vzala válka. Teď už jsem příliš stará, abych se provdala počtvrté.“

„To je mi líto,“ ulekla se poněkud Desirée, aby i jejího milého nepotkal podobný osud.

„Už můžete jít spát. Pro dnešek už vás nechám odpočinout. Já sama budu ještě bdít. Někdy mám pocit, jako by mi mé lásky byly už blízko... kdoví, kolik času mi ještě zbývá.“

Desirée odešla a tiše za sebou zavřela dveře.

Ve svém pokoji otevřela okno, aby mohla pozorovat stromy v zahradě, které začínaly mít podzimní barvy, ačkoliv bylo ještě stále celkem teplé počasí. Potom náhle zadul vítr, popadl Desiréeinu blond paruku z hlavy a ta se zachytila v koruně nejbližšího stromu. Desirée strhla rychle z garnyže závěsy a pokusila se vzniklou tyčí paruku sundat. Ale nepodařilo se jí to.

Šla si tedy lehnout a marně přemítala, jak to asi ráno užvaněnému služebnictvu madam Maren vysvětlí. Kdyby ji kdokoliv poznal, měl by její muž právo nechat ji zbičovat, mučit, či popravit.

Nemohla dlouho usnout, ale sotva se jí začínaly klížit oči, uslyšela na svém okně tiché zaklepání.

Ulekla se, ale pak se ozvalo: „Neboj se, to jsem já a něco ti nesu.“

Desirée šla překvapeně otevřít a do pokoje doslova vpadl Napoleon, který se opíral o rám okna.

„Podívej,“ podal jí zacuchanou blonďatou paruku. „Pozoroval jsem tě zpoza drožky a málem jsem se rozesmál, když ti ta paruka ulétla.“

„Jak ses sem dostal? A od čeho máš prodřené kalhoty i kolena až do krve?“

„To máš tak, když jsem se pokoušel vyšplhat do druhého patra, spadl jsem a přistál na kolenou. Podruhé se mi vyšplhat už podařilo.“

„Ale je to velmi vysoko. A pak, drahoušku, už za mnou nemusíš chodit tajně. Řekla jsem Delattreové, že jsi můj manžel,“ vysvětlovala Desirée, zatímco mu ošetřovala do krve rozbitá kolena.

„A věří tomu?“

„Zatím ano. Jsi dokonce pozvaný, abych ji ujistila, že nejsem svobodná matka.“

„To ti vůbec nehrozí, už máš dva manžely. Toho vnuceného dědka plesniváka a pak mě, i když to bohužel zatím nemůžeme zpečetit sňatkem.“

Náhle se ozvalo ťukání na dveře.

„Kdo to je?“ zatvářil se Bonaparte velmi žárlivě.

„Vím já? Možná Edmond, komorník. Dost po mně už dneska pošilhával.“

Napoleon rychle odemkl a vtáhl nevítaného návštěvníka dovnitř. „Kdo to je?“ zatvářil se Edmond jak vylekané kuře, zatímco marně tříbil myšlenky ve své hlavě.

„Otázky bych měl klást já,“ udeřil ho Napoleon kolenem do břicha a pak ho trefil ještě do mnohem citlivějšího místa, až Edmond zařval. Sotva byl komorník schopen chůze, rychle vyběhl ven z místnosti.

Potom se Napoleon vrhl na Desirée a vzal si ji přímo na zemi, na níž byl tkaný koberec ze vzdáleného Orientu. Jejich těla se prolínala jako rozběsněné moře a břeh. Chvíli si šeptali vyznání lásky a pak ji vzal něžně do náruče a položil na lůžko.

„Vážně bys chtěl, abych se stala tvojí ženou?“ zeptala se ještě celá zadýchaná. Napoleon se zadíval na její tvář, kterou si podepřela bílou paží. Přitahovala ho neustále znovu a znovu a byl přesvědčen, že neviděl doposud krásnější dívku. Když jí to řekl, jen se usmála.

„Ano, jistěže bych chtěl žít po tvém boku,“ zatvářil se Napoleon vážně. Políbil Desirée do vlasů a potom se milovali ještě jednou, tentokrát pomalu a něžně, protože uprostřed noci měli dost času jeden pro druhého.

Brzy zrána, když ještě Paříž vydechovala spánkem, se její milenec vydal na cestu do kasáren. Bála se o něho, protože pád z výšky by mohl pro něj znamenat smrt. Ale on slezl dolů po blízkém stromě bez větších problémů, přičemž se přidržoval i říms, a ještě Desirée vesele zamával.

Hned po snídani se Delattreová, následována Desirée, vydala do ručních dílen.

Cestou v kočáře jí dívka oznámila, že k večeru se staví její manžel, jak slibovala. Delattreová to přijala velmi kladně.

Návštěva v krejčovských dílnách Desirée naplnila smutkem. Panovalo tu šero i za denního světla a švadleny měly od ustavičného šití zarudlé oči. Jedna z nich se rozkašlala a vyplivla trochu krve do kapesníku. Delattreová ji bez váhání okamžitě propustila. Švadlena se rozplakala a klesla na kolena. „Madam, jak ale uživím své děti? Jsem vdova.“

„Nechci, aby se moje švadleny houfně nakazily souchotinami. Neponižujte se přede mnou, dám vám malé odstupné.“

„Děkuji moc,“ řekla švadlena.

„Jděte už,“ odvrátila se od ní madam Maren a začala Desirée ukazovat jednotlivé modely. Byly to překrásné, ručně šité róby. Náhle jedna z žen, která měla za úkol šatstvo roznášet, řekla: „Madam, jedna ze zákaznic včera zemřela. Šaty už má ale zhotovené a zaplacené,“ pohlédla s respektem na Delattreovou.

„Musíme je vyhodit,“ povzdychla si Delattreová. „Byla to jediná ze zákaznic, která nevážila přinejmenším dvě stě dvacet livrů, tedy metrický cent, jak se teď moderně počítá.“ Zamyslela se a pohlédla naDesirée.

„Nebyly by ty šaty vám? Vyzkoušejte si je, až se vrátíme.“

„Děkuji, jste ke mně moc laskavá,“ odpověděla Desirée, ale v duchu si pomyslela, že to budou asi nehezké šaty po nějaké stařeně, jako byla její zaměstnavatelka.

Prošly společně ještě úsekem, kde ženy zručně paličkovaly krajky pro jednotlivé kusy oblečení. Desirée přemýšlela o tom, jak by také mohla skončit. Místo společnice bylo terno, a všimla si, jak po ní některé ženy závistivě pokukovaly.

Po návratu si šla Desirée vyzkoušet šaty. Na přání Delattreové si je měla nechat na sobě, pokud jí budou.

Ani nedýchala, když otevřela velikou speciální krabici. Byla v ní nadýchaná róba, bohatá na krajkoví v barvě večerních červánků. Nebyla příliš těsná, jak Desirée zprvu napadlo, proto jí šaty padly jako ulité i přes pokročilé těhotenství. Živůtek seděl tak perfektně, jako by šaty byly šité přímo pro ni. Oblékla si je a šla se podívat do zrcadla. Krásnější šaty ještě nikdy neviděla, natož aby je směla nosit. Celkový dojem kazilo jen vzedmuté břicho, potomek nenáviděného starého manžela. Dítě, které z duše nesnášela a chystala se je odložit.

Potom sešla do salonu, kde ji očekávala Delattreová.

Když se v šatech před ní objevila, stařena povstala, obhlédla Desirée a řekla: „Mám kolem sebe ráda hezké lidi v nádherných šatech. Jsem zvědavá, co poví váš manžel, až vás v nich uvidí. Řekla jste přece, že přijde dnes k večeru.“

„Ano, asi bude překvapený,“ zarděla se Desirée, jako by se s ním měla vidět poprvé.

„To není všechno,“ usmívala se na ni Delattreová. „Pojďte se mnou do modrého salonu, abyste posoudila, jak nádhernou tam mám harfu. Je to dar ze zámoří od mého třetího manžela a nedovoluji obvykle nikomu, aby na ni sahal. Ale toužím ji znovu slyšet, a sama už mám trochu chromé prsty.“

Chvíli poté, co madam Maren se svou společnicí došly do salonu a Desirée začala líbezně hrát a zpívat, se otevřely dveře a komorník Alain uvedl dovnitř Napoleona.

Ten zůstal stát mezi dveřmi rovně jako svíce a nemohl se nabažit krásy své milenky. Teprve poté, kdy paní domu poručila přinést pohoštění, se vzpamatoval z tranzu a šel staré ženě políbit ruku, načež to samé učinil Desirée.

„Je mi potěšením nacházet se ve společnosti dvou tak spanilých dam,“ řekl Bonaparte. Desirée, když se k ní na chvíli obrátil, uviděla, jak Napoleonovy oči září inteligencí.

„I vy lichotníku, rozesmála se Delattreová. „Smíte mě též, jako vaše žena, oslovovat madam Maren.“

Desirée začala znovu drnkat na harfu a doprovázela krásný nástroj, který jí ožíval v rukou, svým zvonivým zpěvem. Delattreová začínala po chvíli znaveně usínat, až usnula nadobro a tiše oddechovala.

Napoleon přešel tiše až k Desirée a ona k němu zdvihla krásné oči s němou otázkou.

„Bohyně moje,“ zatvářil se Napoleon jako tenkrát, když pro něj ještě byla nedostupnou. „Toužím po vaší náruči jako snad ještě nikdy.“

Desirée se usmála a odpověděla mu stejně tiše: „Už za mnou nemusíte lézt do oken, mám tu svou místnost, vždyť víte.“

Odešli tak, aby nevzbudili madam Maren, a ona ho vedla prostorným domem až ke svému pokoji. Sotva za sebou Napoleon zavřel dveře, políbil svou vyvolenou a dříve, než ji přitáhl k sobě, se Desirée zeptala: „Jste dnes tak vážný, co se děje?“

„Tvůj manžel tě stále hledá a chce se pomstít,“ odhodil Napoleon svůj klobouk a začal své lásce tykat jako pokaždé, když byli sami v ložnici.

„Neboj se, tady mě nevypátrá,“ přejela prsty po jeho tváři.

„Mám také lepší zprávu,“ usmál se. „Pierre mě trochu učil tanci. Můžeme už spolu do společnosti, až porodíš.“

Desirée usedla na roh postele, vztáhla k němu s úsměvem na rtech paže jako mořská nymfa, a když přišel s rozpaky až k ní, stáhla ho k sobě do přikrývek.

Když spolu leželi po milování nazí, zasmál se Bonaparte z ničeho nic a polaskal svou družku.

„Čemu se směješ, drahoušku?“ zneklidněla.

„Tomu, jakou jsem si přál mít z tebe milenku, ještě když jsi byla pannou. A teď vidím, že jsi zdaleka překonala mé očekávání.“

Desirée spokojeně zavrněla a stulila se k němu na rameno.

Ráno, ještě za tmy, se začal Napoleon oblékat.

„Uvidíme se dnes večer zase?“ zdvihla Desirée hlavu z polštáře. „To těhotenství už mě namáhá, už abych porodila,“ povzdychla si. „Oč radši bych nosila tvoje dítě.“

Bonaparte se k ní sklonil, aby ji pohladil po vlasech. „Však mi dáš ještě plno dětí.“

Cítil, že se usmála, a sotva si připnul kord, zmizel ve tmě.

Čekaly ho už za krátký čas speciální zkoušky, o kterých nechtěl s nikým mluvit, dokud je úspěšně nesloží. Chtěl se vrátit do kasáren svou obvyklou cestou, ale uslyšel za zdí hlasy. Zřejmě ho někdo prozradil a on musel rychle zpět do vojenských budov, než trubka zaryčí budíček.

Nakonec se mu to podařilo o kus dál, kde byla zeď vyšší, ale za tu cenu, že si roztrhl kabátec u uniformy. Sotva se dostal do svého útvaru, zazněla trubka. Napoleon už byl po svých nočních výletech vyčerpán nevyspáním, ale rychle vyfasoval novou uniformu a nikdo se naštěstí nic nedozvěděl.

Přemítal, komu se s nočními zálety svěřil, a uvědomil si, že o tom ví vlastně pouze Pierre Genes. Rozhodl se, že se k němu už nebude chovat tak upřímně.

Proběhly složité zkoušky a Bonaparte je úspěšně složil, čímž se oficiálně stal poručíkem u pluku Lafere. Po složení zkoušek si šel na chvíli zdřímnout, ale aniž to tušil, spal zmožený únavou až do rána příštího dne. Velmi se lekl, že už před přemístěním k novému pluku nestihne navštívit Desirée. Také netušil, jak jí svůj odjezd vysvětlí.

I jejich společné cesty s Pierem Genesem se měly rozejít, a ačkoliv ho Napoleon začal považovat za zrádce, pochopil, že mu bude určitým způsobem chybět.

Navíc měl pro něho Genes povzbuzující novinu, že starý hrabě, manžel Desirée, noc před skládáním zkoušek zemřel stářím. Bonaparte už měl brzy odcestovat, a proto rychle uháněl na koni za svou Desirée. Chtěl jí o té, hlavně pro ni radostné, novině i o svém odjezdu informovat.

Obtloustlý komorník Alain ho doprovodil od vchodových dveří do předpokoje, kde seděla vážně se tvářící madam Maren.

„Vaše milenka porodila dnes ráno syna, o kterého se postarám. Všechno mi už o vás dvou řekla. Ale nepodařilo se nám zastavit krvácení. Ptá se jen po vás... ona umírá, Bonaparte. Jděte za ní a hlavně se netvařte tak smutně. Málem jste už přišel pozdě.“

Napoleon vešel do pokoje a smekl klobouk. Jeho láska byla ve tváři bílá jako sníh a on se přesto dokázal pousmát a potom jí políbil ruku, kterou pevně sevřel ve své dlani.

„Napoleone,“ vydechla, „já umírám. Cítím, jak mi ubývá sil.“

„Hloupost, to nedovolím. Vezmu si tě v katedrále Notre Dame, všude bude plno květin, svící a hudby. Koupím ti ty nejkrásnější svatební šaty, však budu mít také tu nejpůvabnější nevěstu.“

Zdálo se, že se Desirée mírně, spokojeně usmívá, ale oči měla zavřené.

„Strašně moc tě miluju,“ řekla tak tiše, že musel přiložit ucho k jejím ševelícím rtům. Pak její ruka zmalátněla v jeho dlani a on ji jemně položil zpět na přehoz.

Jeho ústa ztrpkla. Seděl vedle své mrtvé lásky a cítil, že s ní odešel kousek jeho samotného. Uvědomil si, že ho možná milovala více, než on dokázal milovat ji, a že mu prakticky bez výhrad patřila, zatímco on myslel často více na svou vojenskou kariéru, i jiné ženy. Patřila mu vlastně i teď, ve svém věčném spánku, zatímco on se už málem radoval ze své chystané cesty k pluku Lafere.

Napoleon vstal a vyšel z místnosti. Oznámil madam Maren, že Desirée Bonapartová je po smrti. Chtěl jí zaplatit pohřeb, ale madam Maren mu stiskla peníze v ruce.

„Nechte si je, dostali jsme už větší dar od ní, když dovolila mé vzdálené příbuzné osvojit si jejího synka.“

Bonaparte náhle nevěděl, co říci, a tak si jen vmáčkl klobouk do čela, jen co se s Maren Delattreovou rozloučil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lásky Napoleona Bonaparta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.