Cyklus Vznešení mrtví v nakladatelství

FANTOM Print

Dhampir

Zloděj životů

Sestra mrtvého

Zrádce krve

Rebel

Dítě mrtvého boha

V šeru a stínu

FANTOM Print

2012

Copyright © 2009 Barb and J. C. Hendee

Translation © Zuzana Hanešková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-197-6

ISBN 978-80-7398-507-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-508-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Bylo už hodnou dobu po západu slunce, když si Elias vykasal lem šedého hávu učence a zabočil za roh široké třídy. Jeremy mu byl těsně patách, ale při zvuku jeho klopýtavých kroků se Elias ohlédl. Jeremy opět zakopl o své příliš dlouhé roucho.

„Tak zpomalíš konečně?“ zabručel Jeremy.

„Ať už je to za náma!“ odsekl Elias. „Nechci Elvinu U Otlučeného korbele minout. Ani ty bys neměl… pokud přivedla přítelkyni, jak slíbila.“

Jeremy znovu něco zavrčel, ale zrychlil krok.

Elias pospíchal rozptýlenými kruhy světla, které lucerny vrhaly na dlažební kostky Calm Seattu, královského města v Malourné. Jeho budoucnost v Učeném bratrstvu zůstávala v mnoha směrech nejistá.

S Jeremym teprve nedávno dosáhli postavení tovaryšů, poté co strávili roky jako novicové a pak učedníci. Nyní bylo jen třeba, aby dostali pověření někam do provincií, možná dokonce i do sousedního Faunieru nebo Witeny. Bude následovat až pět let služby v cizině a pak možná uznají jejich schopnosti. Mohli by se alespoň přihlásit na mistrovskou zkoušku. Některý z nich by dokonce mohl jednoho dne získat místo na pobočce bratrstva společně s kýženým titulem domina. Elias si však dělal starosti.

Dnes večer bude muset Elvině říci, že na nějakou dobu odjíždí. Nebyla typ, co bude čekat. A z jakého důvodu on a Jeremy ještě nedostali pověření – místo aby vyřizovali pochůzky? Jak urážlivé pro dvojici tovaryšů z Učeného bratrstva. A proč?

To všechno kvůli hloupé Wynn Hygeorht a jejím napůl zteřelým cizozemským knihám!

„Je chytrá…“ zalapal Jeremy po dechu, „kromě toho, že je hezká?“

„Co… kdo? Aha, ovšemže je hezká… je nádherná! Elvinu jsi přeci viděl.“

Elias klusem proběhl kolem posledního bloku domů k jejich cíli a vyběhl po schodech do malé dílny. Stěží zaznamenal ručně malovaný nápis nade dveřmi – VZPŘÍMENÝ BRK. Zavřenými okenicemi pronikalo kalné světlo a pak Eliase něco tvrdě uhodilo do zad.

„Ne Elvina, ty pitomče!“ zasykl Jeremy. „Ta druhá… její přítelkyně!“

Jeremy ho znovu udeřil, ale zasáhl jej pouze manžetou příliš dlouhého rukávu. Elias ji smetl stranou.

„Nevím!“ odpověděl šeptem.

Jeho přítel se předklonil, opřel se rukama o kolena a snažil se popadnout dech. Nakonec se Jeremy narovnal a prostou tvář měl ochablou překvapením.

„Ty jsi ji ani neviděl? Víš vůbec, jak se jmenuje?“

„Samozřejmě že vím,“ odsekl Elias.

To poslední, co potřeboval, bylo, aby je mistr Teagan – nebo ještě hůř mistr a’Seatt – přistihl při nějaké malicherné hádce před písařskou dílnou.

„Je to… je to…“ začal.

Jméno Elvininy přítelkyně mu však vyklouzlo z paměti – řekla mu ho vůbec? Každopádně neměl v úmyslu Jeremymu dovolit, aby zničil jeho plány na večer. Ne po tom, kolik mu dalo práce vyhnout se Elvininu otci.

„Ty osle!“ zašeptal Jeremy a chystal se po něm znovu ohnat.

Za Eliasem se ozvalo ostré zaskřípání starých pantů.

Kolem něj se rozlilo hřejivé světlo a osvětlilo Jeremyho náhle zahanbenou tvář. Elias se prudce obrátil a zůstal stát tváří v tvář starému mistru Teaganovi.

Starý písař se na něj z otevřených dveří dílny mračil a Elias se celý schoulil.

„Co je to za hlouposti?“ zeptal se Teagan skřípavým hlasem. „A kde je ten ustrašenec, co ho máte vždycky za zády?“

„Já… ehm…“ začal Jeremy.

„Nic neděláme,“ odpověděl Elias. „Jen jsme přišli pro nejnovější opis stránek… podle příkazu. A Nikolas s námi jít neměl.“

Pokud šlo o Eliase, tak naštěstí.

Třebaže měl plachého mladíka rád – vcelku – Nikolasovi se stěží podařilo dosáhnout postavení učedníka. Byl trochu starý na to, že postoupil jen tak málo. Kromě toho Elvina neměla Nerváka Nikolase příliš v lásce.

Vychrtlý, vrásčitý a napůl plešatý starý Teagan na Eliase hleděl skrz kulaté brýle se silnými čočkami. Zvětšené zornice nad dlouhým nosem mu propůjčovaly vzhled vyzáblého psa, který větří lišku ukrytou pod kurníkem.

„Pojďte dovnitř,“ nařídil vrzavým hlasem, „než uteče všechno teplo.“

Elias na Jeremyho nečekal a rázně vešel do vyhřáté písařské dílny.

Přední místnost byla široká a nepříliš hluboká. Dlouhý otlučený pult odděloval dvoje dveře do zadní části dílny – a za pultem stál vysoký a zamračený mistr Pawl a’Seatt.

Lesklé černé vlasy mu volně splývaly na ramena uhlově černého kabátce z jemné kůže. A třebaže mu vlasy zdobilo pár šedých pramenů, ve tváři neměl jedinou vrásku. Bylo těžké odhadnout jeho věk. Rysy měl mírně hranaté a zdálo se, že nikdy nedává najevo city, ale pohled v hnědých očích, na tuto barvu až příliš jasných, byl chladný a napjatý.

Elias neměl majitele dílny o nic raději než mistra Teagana, ale a’Seatta si v bratrstvu velice považovali. Při jednání s tímto podnikem musel být Elias vždy zdvořilý.

„Už jsi s tím vyváděním skončil?“ zavolal Teagan.

Elias se ohlédl. Jeremy vklouzl dovnitř za ním, ale starý mistr písař se nedíval ani na jednoho z nich. Teagan zavřel dveře a netrpělivě si přeměřil majitele dílny stojícího za pultem.

„Další chyba,“ odvětil mistr a’Seatt rozhodně.

„Cože?“ vypískl Teagan a rychle se přibelhal k němu.

Pawl a’Seatt ani nevzhlédl. Jednu po druhé si prohlížel stránky, které jeho zaměstnanci nedávno přepsali.

„Ne v písmu,“ odvětil a’Seatt, „v překladu.“

Teagan si bručel pod vousy. „To už stačí. Myslíš si, že toho víš víc než učenci?“

„Stejně je to chyba,“ odpověděl a’Seatt.

Elias sledoval, jak majitel dílny jemně namočil brk do tlustého kalamáře. Zatímco něco škrábal na volný list pergamenu, dveře za pultem se s třesknutím otevřely a ven vyhlédla malá hlava.

„Ale ne,“ zamumlal Elias.

Imaret byla stěží dost vysoká, aby vyhlédla mistru a’Seattovi za zády a viděla přes pult. Kudrnaté hnědočerné vlasy měla stažené dozadu, ale mnoho neposedných loken se vlnilo kolem karamelově zbarvené tváře. A při pohledu na Jeremyho se jí rozsvítily oči.

Elias se zamračil, ale Imaret si toho nevšimla.

Proč mistr a’Seatt dovolí třináctileté holce, aby pracovala v jeho skriptoriu?

Imaret byla na půdě bratrstva známá a nejednou si něco vytrpěla, když sledovala Jeremyho. Místo aby navštěvovala jednu ze čtyř veřejných škol, které bratrstvo provozovalo, někdo jí zaplatil intenzivnější výuku. Určitě ne její otec, který byl jen armádním seržantem na odpočinku.

„Ahoj, Imaret,“ pozdravil Jeremy zdvořile.

Elias obrátil oči v sloup, ale opět si toho nikdo nevšímal.

Imaret stydlivě sklopila oči, otevřela malá ústa a chystala se promluvit.

„Už jsi dokončila úklid?“ zeptal se Pawl a’Seatt, aniž zvedl oči od stránek.

Dívka zvedla hlavu a ústa měla stále otevřená.

„Je pozdě, děvče,“ dodal Teagan. „A já nepotřebuji, aby mi tví rodiče zase vyčinili.“

Imaretin trucovitý výraz se změnil na kyselé kabonění a s posledním zamilovaným pohledem na Jeremyho zacouvala zpátky do dveří.

Pawl a’Seatt dokončil další záznam. Položil brk a Teagan list s poznámkami popadl.

„Sedm?“ zasténal starý písař. „Sedm oprav překladu? Já stěží dokážu polovinu symbolů, které přepisujeme, přečíst, natož abych věděl, co znamenají. Naším úkolem je obstarat čisté kopie pro jejich hlavní kodex – ne opravovat jejich práci. Jak poznáš, co je chyba a co ne?“

Eliase to také zajímalo. Podle toho, co slyšel, byl překlad roztroušených pasáží z textů Wynn Hygeorht pomalá a únavná práce. Všechny části, které byly s jistotou dokončeny, byly zaznamenány do Begainova slabikáře. Občas mohly obsahovat určitá nepřeložená slova nebo slovní spojení, která byla pečlivě zachycena v původních znacích a jazycích.

Elias ani Jeremy ve skutečnosti nikdy neviděli obsah žádného z rukopisů, odesílaných do vybraných skriptorií. Celý projekt byl udržován v tajnosti a jen mistři a dominové bratrstva do něj byli přímo zapojeni. Přesto byl mistr a’Seatt, pouhý majitel soukromého skriptoria, tak troufalý, že opravoval práci, o níž nic nevěděl.

„To je všechno,“ řekl Pawl a’Seatt a vytáhl zpod pultu ohmatanější svazek listin. „A teď to přepočítej.“

Teagan rychle prolistoval první křehkou hromádku. „Je tady celá naše práce.“

„A listiny s poznámkami bratrstva?“ zeptal se Pawl.

Teagan pomaleji prohlédl druhý svazek, jehož jednotlivé listy byly pomačkané v důsledku opakovaného používání. Každý porovnal se seznamem, zaslaným společně s listinami.

„Je tam všechno,“ potvrdil.

Starý mistr písař začal oba svazky balit do většího červenohnědého papíru, ale přestal, když mu Pawl a’Seatt podal svůj seznam oprav. Teagan si popuzeně odfrkl, ale seznam si vzal a položil ho na ostatní listiny před tím, než je všechny zabalil.

Mistr a’Seatt vytáhl tyčinku modrého vosku a těžké cínové pečetidlo, používané dílnou, a balíček zapečetil. Pak jej vložil do koženého pouzdra, v němž byla práce učenců dnes ráno doručena.

„Konečně,“ zašeptal Jeremy.

Elias netoužil vydat se na cestu o nic méně. Elvina čeká.

Pawl a’Seatt mu podal pouzdro a upřel na něj chladný pohled jasných očí. Když Elias balík oběma rukama uchopil, mistr a’Seatt ho nepustil.

„Okamžitě se vrátíte potvrdit doručení.“

Elias zděšeně svěsil ramena a Jeremy zaúpěl.

K Otlučenému korbelu dorazí velice pozdě. Elias se na okamžik chtěl dohadovat, ale a’Seattův tvrdý pohled ho rychle přiměl si to rozmyslet. Znovu přikývl.

„Pojď,“ zabručel a protlačil se kolem Jeremyho ke dveřím. „Máme naspěch.“

Ve chvíli, kdy slyšel, že jeho přítel zavírá dveře dílny, už klusal po mokré dlažbě.

„Počkej,“ zavolal Jeremy.

Eliasovi došla trpělivost. Když dorazil k první vedlejší ulici, smykem zastavil. Teprve pak jej Jeremy dostihl. Elias stěží rozeznával příčnou uličku na konci vedlejší cesty.

„Ne, to ne,“ varoval ho Jeremy.

„Bude to rychlejší,“ namítl Elias. „Můžeme projít Koňskou ulicí, pak hlavní cestou za severozápadním tržištěm a ven na Prudkou.“

„Ne!“ odsekl Jeremy. „Máme se držet hlavních ulic, které jsou dobře osvětlené.“

„K čertu s tebou, nepřijdu o celý večer. Elvina je jen…“

„Elvina tohle, Elvina tamto… požehnaný inkoust a písek! Copak tu holku necháš řídit ti život?“

Elias se na chvíli zakoktal. „No, alespoň mám někoho, koho tady nechám, až konečně dostaneme přidělení!“

Jeremy sebou škubl, jako by ho udeřil, a tvář se mu zachmuřila.

„Jak chceš!“ zavrčel. „Běž se někam motat ve tmě. Já nebudu v jakési uličce klouzat po tom, co vyteklo z nočníků. Ne kvůli nějaké holce… když dokonce ani neznáš její jméno!“

Elias svěsil ramena a balík v rukách ho táhl dolů.

Jeremy nikdy nebyl dobrý v tom udržet si pozornost dívek… žen, když se nepočítá Imaret. Buď měl svázaný jazyk, nebo blábolil o tom, co zrovna studoval, a měl štěstí, když to nějaká společnice vydržela celé jídlo. Elias si však přál, aby tu ránu pod pás, již příteli uštědřil, mohl vzít zpátky.

Pod markýzou obchodu někdo kráčel ulicí. Nezřetelná postava se zastavila a zdálo se, že se dívá jejich směrem.

To bylo přesně to, co potřebují – aby je místní hlídka kvůli pokřikování na ulici obvinila z narušování klidu.

„Jen pro jednou, věř mi,“ pobízel ho Elias. „Bude to stát za to, uvidíš.“

Jeremy neodpověděl.

„Cestou zpátky se zastavíme v hostinci,“ nabídl Elias. „Můžeš tam počkat s Elvinou a její přítelkyní… a já půjdu zanést mistru a’Seattovi to jeho zatracené potvrzení.“

„Dobře,“ zamumlal Jeremy.

Elias zabočil do postranní ulice, ale ještě jednou se rozhlédl po hlavní.

Ať stál před obchodem kdokoli, byl pryč. Elias doufal, že se strážník prostě vydal dál. Čím dřív však odtud s Jeremym zmizí, tím menší je pravděpodobnost, že se budou muset vypořádat s dalším na obchůzce. Na konci postranní ulice zabočil směrem na jihovýchod. Jeremy šel za ním a celou dobu si něco mumlal.

„Drž se dál od strouhy uprostřed,“ poradil mu Elias, „a zvedni si roucho. Jestli se ti ušpiní, nebudeš mít čas se převléknout.“

„Jo, jo,“ bručel Jeremy.

Procházeli kolem zadních dveří krámků, kolem beden a nádob s popelem a dalších ve tmě méně rozeznatelných věcí. Minuli třetí postranní uličku, když Elias uslyšel ostré škubnutí látky. Jeremy zase zakopl a jeho přítel se zarazil.

Jeremy prudce zastavil, aby do něj nevrazil. Elias stěží rozeznával přítelův obličej.

„Co je?“ zeptal se Jeremy.

„Nic,“ odpověděl Elias. „Myslel jsem, žes uklouzl.“

„Nic mi není!“

Elias, připravený pokračovat, se začal otáčet, ale Jeremy s vyvalenýma očima ustoupil.

„Co to bylo?“ zašeptal.

Elias ztuhl a jen na něj zíral. „O čem to mluvíš?“

„Před námi,“ zašeptal Jeremy, „mezi námi a světlem té ulice v dálce… něco přešlo.“

Elias se podíval uličkou. Na druhém konci, ústícím do Koňské ulice, vrhala do ústí světlo lampa, stojící za rohem. Nic jiného však neviděl.

„Toulavý pes, co se hrabe v odpadcích,“ ujistil Jeremyho. „Pojď.“

Uličku vyplnil stín, který zahalil vzdálené světlo.

Elias o krok ustoupil a narazil do Jeremyho.

„Kdo je tam?“ zavolal.

Stín se trochu pohnul váhavým pohybem pod širokým pláštěm. Vzdálené světlo odhalovalo jen jeho siluetu, vyplňující úzký prostor. Byl tak černý, že ho Elias stěží rozeznal. A otvor široké kápě byl jen otvorem plným tmy.

„Nemáme žádné peníze,“ zavolal Elias a snažil se mluvit energicky, zatímco si tiskl listiny k hrudi. „Oloupením učenců nic nezískáš… zmiz!“

Postava se však nepohnula.

„Pojď!“ zašeptal Jeremy a zatahal Eliase za roucho.

Elias o tři kroky ustoupil. Když se obrátil, Jeremy vyrazil. Byli v půli cesty k východu z postranní uličky poblíž písařské dílny, když se Elias ohlédl přes rameno.

Ulička byla prázdná. V dálce jasně viděl kalné světlo na Koňské ulici.

Jeremy pronikavě zaječel.

Elias slepě narazil do přítelových zad a oba klopýtli. Zatímco se Elias snažil narovnat, podíval se před sebe.

V místě, kde ulička ústila do postranní ulice, stála stínová silueta. Světlo z ulice k ní dosahovalo jen stěží, ale celá postava byla jasně vidět.

Byla tak vysoká, že by se Elias musel natáhnout, aby ji mohl chytit za kápi. A uvnitř stále nic neviděl. Plášť postavy zlehka vlál, přestože noční vzduch byl zcela nehybný. Pod ohýbajícími se křídly z černé látky nebylo nic než noční tma.

„Dělej!“ zasykl.

Jeremy jen zafňukal.

Elias přítele popadl zezadu za roucho a prchal uličkou. Málem se mu podařilo dostat kolem poslední postranní ulice, když vzdálená světla Koňské ulice náhle zhasla.

Elias se otřásl a skluzem zastavil.

Jeremy ho popadl za paži a vtáhl do postranní uličky. Elias neměl ani dost rozumu na to, aby se zastavil nebo si uvědomil, jakou chybu udělali, ne dokud dvakrát nezabočili a neocitli se ve slepé uličce.

Někdo jiný se ho pokusil zezadu popadnout.

Elias prudce uskočil a uslyšel, jak se rukáv jeho roucha trhá, zatímco on klopýtal hlouběji ke konci uličky.

„Máme pár měďáků!“ zakřičel Jeremy. „Vem si je… všechny si je vem!“

Slepou uličkou se rozlehlo cinkání rozházených mincí. Elias však upíral pohled na něco jiného, zatímco zády narazil do cihlové zdi. Nejprve to neviděl zřetelně, tu černou pěst svírající kus jeho šedého hávu. Pak se pěst otevřela a útržek šedé látky vypadl.

Elias měl dojem, že zahlédl dlouhé prsty, omotané natrhanými pruhy černé pytloviny.

Temná postava se přiblížila a zdálo se, že roste.

Nesklonila se pro rozházené mince, a když se přibližovala, Elias neslyšel žádné kroky.

„Pomoc!“ zaječel Jeremy. „Někdo… stráže! Pomozte nám!“

Elias však nedokázal odtrhnout pohled od postavy, která se nad ním tyčila.

Záhyby jejího pláště se rozevřely a jako by šplhaly po zdech uličky. Slyšel Jeremyho, jak buší do dřeva, snad na zadní dveře některého z krámků. Elias se však třásl ještě předtím, než vzduch zledovatěl.

Zápach prachu začal Eliase dusit ve chvíli, kdy mu v hlavě zesílila podmanivá vůně neznámého koření.

Kapitola 1

Wynn Hygeorht klečela na úzkém lůžku ve svém malém kamenném pokojíku a hleděla z okna. Sledovala čtvercové vnitřní nádvoří prvního hradu Calm Seattu, sídla Učeného bratrstva.

Kalužemi žlutého světla, vrhaného zavěšenými lucernami a pochodněmi na stěnách strážnice, prošlo několik učenců. Poslední z nich dorazili k velkým dvoukřídlým dveřím v zadní části nádvoří a zmizeli jí z dohledu, když vklouzli do místnosti, která kdysi bývala hodovní síní.

Wynn přelezla postel, sklouzla na podlahu a se zkříženýma nohama se usadila na spleteném koberečku.

Ne že by se zrovna ukrývala. Sklony, které poslední dobou měla, nazývala spíš „upřednostňováním soukromí“.

Během dvou ročních období – léta a podzimu – která uplynula od jejího návratu, se však ostatních členů bratrstva stále více a více stranila. Občas si dokonce přála, aby pořád byla na svízelné dlouhé cestě, která ji zavedla až domů do královského města v Malourné. A třebaže Vzdálené země ležely přes půl světa daleko, její vzpomínky na východní kontinent byly stále velice jasné.

Na nočním stolku u postele stál talíř se zelenými hrozny a rýhovaný cínový hrnek s vodou. Wynn si povzdechla a rozhodla se udělat něco tvořivějšího, než je prodlévání v minulosti.

Zavřela oči a soustředila se na obraz vody v hrnku.

Uplynuly téměř dva roky od doby, kdy se poprvé pokoušela o malý rituál divotvorství. Snažila se získat očarovaný zrak, aby ve všem viděla spirituální sféru – vzhledem k tomu, že nebyla žádný mág, to byla opovážlivá volba. Její tehdejší společníci, Magiera a Leesil – a Chap – se zoufale pokoušeli vystopovat neznámého nemrtvého. Wynn se její malé kouzlo podařilo a pomohla přátelům zachránit vesnici, avšak odezvy ji stále pronásledovaly.

Jako učenec na úrovni tovaryše, který však neměl žádné nové pověření, měla až příliš volného času. Část večerů trávila tím, že se tajně pokoušela zlepšit stále přítomné zbytky očarovaného zraku, dosud uvězněného v jejím nitru. Zatím slavila jen velice omezený úspěch – a zažila jednu poměrně bolestivou nehodu.

Wynn se držela představy vody, zatímco vyvolala vzpomínku na Chapa – moudrého kouzelného psa, který už jí nestál po boku. Soustředění na jeho obraz jí při vyvolávání očarovaného zraku nejednou pomohlo. Myslela na jeho jasné křišťálově modré oči, třpytivou stříbřitě šedou srst, a dokonce i na to, jak do ní posměšně šťouchal čumákem. Jako fay, nesmrtelná bytost ze živlů, si Chap zvolil narodit se do živého těla.

V podobě majay-hì, vzácného plemene strážních vlčích psů, žijících v Elfských teritoriích ve Vzdálených zemích, střežil Leesila a Magieru – a Wynn. A pak ji opustil. V mnoha směrech jí scházel.

Jediné okamžiky, kdy s jistotou dokázala svůj přetrvávající očarovaný zrak ovládat, byly v jeho přítomnosti. Dnes večer však nepátrala po spirituální sféře.

S představou Chapa a vody, uloženou v mysli, Wynn otevřela oči… a nic.

Jen její pokoj, malý psací stůl zavalený knihami, papíry a brky… talíř hroznů a hrnek vody na nočním stolku. Vše bylo osvětleno září jejího krystalu studené lampy.

Wynn se schoulila a zády narazila do boku postele.

Pokaždé, když svůj očarovaný zrak otevřela spirituální sféře, projevoval se duch jako vše prostupující modrobílá mlha, nejsilnější v místech, kde existoval život, ale slabší tam, kde se ztrácel – nebo kde nikdy nebyl – neboť pět živlů bylo součástí všech věcí, ať živých či ne.

A několikrát v této mlze viděla černá místa.

Taková, kde neexistoval žádný duch, nebo zde možná byl jeho neznámý opak. Mlha se nepatrně pohybovala a proudila do prázdných prostorů – aby ji pohltila přítomnost Vznešeného mrtvého.

Wynn si nebyla jistá, jak by voda vypadala ve srovnání s duchem, ale dnes večer se to očividně nedozví. Pak se vynořila myšlenka – co kdyby vyvolala představu spirituální sféry, jak se jí to několikrát povedlo, a pak se pokusila změnit ji na něco jiného?

Wynn opět zavřela oči.

V malém hostinci na Bojištích, kde se narodil Leesil, seděla s Chapem sama v pokoji. Bylo to někdy ze začátku, když byla její nemoc ještě záhadou. Společně se vzpomínkou na Chapa si Wynn připomněla dotek jeho srsti a své prsty ponořené v jeho hustém kožichu, a znovu otevřela oči.

Pocítila nevolnost.

Pod vrstvou šedobílé, takřka namodralé mlhy se v pokoji zešeřilo.

Všechno, dokonce i kamenné stěny, se zdvojilo, jako by pestré modrobílé tvary věcí překryly a přemohly svou skutečnou podobu. Už si zvykla na malátnost a závrať, ale přestože je znala, nebyly o nic méně nepříjemné. Naštěstí ještě nejedla. Pohledem sklouzla k nočnímu stolku.

V malých kuličkách hroznů byla mlha nejsilnější, zatímco ve dřevě stolku a vlněné pokrývce na posteli slábla. V kamenných zdech a vroubkovaném cínovém hrnku po ní zůstávala jen nepatrná stopa. Když Wynn sklonila pohled k vlastním rukám, byla spirituální sféra nejjasněji vidět v jejím živém těle.

Spatřit spirituální sféru bylo součástí jejího prokletí, pokud se jí vůbec podařilo vidění vyvolat. Pokud však má tento stav považovat za víc než jen nemoc, potřebuje toho od něj víc.

Wynn zvedla oči k hrnku a zašeptala: „Dej mi… vodu.“

Nic se nestalo – pak se něco mihlo. Nebo ne?

Opravdu se barva změnila? Opravdu modrobílou v hroznech na okamžik vystřídala… modrozelená?

Barva mlhy se vzedmula do kaskády změn, zatímco Wynn se zmocnila závrať.

Modrobílá se proměnila v žlutobílou. Nikdy předtím takovou barvu neviděla. Pak se změnila na tmavě žlutočervenou.

Wynn se zhluboka nadechla. „Ale ne… znovu ne!“

Tvar hrnku pokryla hluboká čerň, neboť voda v něm obsažená cínovou nádobu ochladila. Pokrývku na posteli potáhla matná okrově červená barva, ukazující zbytky jejího tělesného tepla z toho, když na ní předtím klečela.

Jednou předtím Wynn krátce zahlédla živel ohně.

Zpanikařila, odtáhla se a příliš rychle obrátila. Než stačila zavřít oči, její pohled padl na stůl – a na záři krystalu studené lampy.

Nevolností a závratí se prohnala spalující bolest a očima se jí vbodla až do lebky.

Světlo bylo projevem ohně.

Wynn si sevřela třeštící hlavu. Ze zavřených očí jí proudily slzy, jako by se předtím dívala do slunce, a na vnitřní straně víček viděla vířící barevné skvrny. Závrať zesílila a Wynn věděla, že očarovaný zrak stále pracuje. Neodvažovala se otevřít oči.

Naposledy když viděla oheň, trvalo to půlku noci, než se její změněný zrak vrátil zpátky do normálního stavu.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Wynn tiše zafňukala. „U prokletých mrtvých bohů… teď ne!“

Posunula se a málem upadla. Hlava ji bolela tak hrozně, že měla problém dokonce i přemýšlet. Zpoza dveří se ozval tichý baryton.

„Wynn, jste vzhůru?“

„To ne,“ zašeptala.

Venku stála jediná osoba na tomto místě, jež o její nemoci vůbec věděla. A byl to poslední člověk, který by ji měl v tomto stavu vidět. Okamžitě by poznal, o co se snažila.

„Wynn, já vás slyším,“ zavolal podivně důrazný a už nepříliš trpělivý hlas. „Dost bylo samoty. Otevřete!“

Jednou rukou si zakrývala oči a plazila se po podlaze. Náhle si kolenem přišlápla šedou sukni roucha. Když se ji pokusila vyprostit, převrátila se na lokty.

Ve Vzdálených zemích nosila všechno možné od kalhot a obnošených košil až po elfské nohavice a tuniky. Neforemné roucho bylo další věcí, na kterou si už znovu nezvykla. Nakonec se slepě natáhla po dveřích, ale klika cvakla a železné panty tiše zaskřípěly. Něco těžkého ji udeřilo do ramene – samozřejmě dveře – a ona se se zasténáním svalila na bok.

Následovaly šouravé kroky, pak bylo chvíli ticho a nakonec uslyšela rozzlobené vydechnutí. Někdo ji popadl za límec roucha a napůl ji odvlekl přes místnost. Než mohla vykřiknout, upustil ji do sedu na okraj postele.

„Vy malý tvrdohlavý blázne,“ obořil se na ni hlas. „Říkal jsem vám, ať to bez mého dozoru nikdy nezkoušíte.“

Wynn už velice unavovalo, že ji kromě jiného označují za tvrdohlavou. Než stačila něco odseknout, štíhlé prsty jí odtáhly ruku z pevně zavřených očí a dotkly se její tváře. Spolu s nimi přišla vůně pergamenového prachu a přetrvávající odér olivového oleje a koření, které nedokázala pojmenovat. Uši jí naplnilo hluboké nezvučné zaříkání, které skončilo vyčerpaným povzdechnutím.

„Otevřete oči.“

Wynn stále bolela hlava a pálily oči, ale obezřetně pootevřela levé oko a rozhlédla se.

Všechno zalévaly barevné skvrny. Pak rozeznala přední stranu roucha v barvě půlnoční modři a tmavě opálené ruce. Otevřela obě oči a upřela pohled do mračící se tváře domina Ghassana il’Sänka.

Na Sumana byl vysoký a v takové blízkosti se nad ní doslova tyčil. Krátké lesklé vlasy v barvě čokolády se mu na čele v místě, kde vyčnívaly zpod okraje kápě, vlnily. V pramenech vlasů bylo možné zahlédnout nepatrné náznaky stříbra. Přímý, ale skobovitý nos rozděloval hustá obočí nad jasnýma očima, jejichž duhovky byly tmavší než jeho kůže.

Stal se mistrem mezi učenci dávno předtím, než se Wynn narodila, a přesto byl pro ni jeho skutečný věk záhadou. V koutcích živých očí bylo vidět jen náznaky vrásek. Tváře měl drsné, jako by kdysi byly vystaveny poletujícímu písku velké pouště, oddělující Numanské země na severu od velkého Sumanského impéria daleko na jihu. A neměl na sobě světlešedé roucho jako Wynn, označující příslušnost k Řádu cathologie, jehož členové studovali sféru vědění.

Domin Ghassan il’Sänke byl oblečený do půlnoční modři, neboť patřil do Řádu metaologie.

Nejmenší a možná nejzáhadnější z řádů se soustředil na sféru existence. Shromažďoval a zaznamenával informace týkající se metafyziky a kosmologie, náboženství a mýtů, a dokonce i magie.

Il’Sänke většinu mladých učenců znervózňoval, dokonce i ty, kteří navštěvovali jeho semináře jakožto významného hostujícího domina. Wynn však ne – alespoň ne často. Nikdo jej dobře neznal, neboť jeho odnož bratrstva ležela přes půl kontinentu daleko v Samau’a Gaulbu, hlavním městě Sumanského impéria a il’Dha’ab Najuumu, jedné z jeho zemí. Il’Sänke se věnoval divotvorství – pracoval s kouzly, rituály a artefakty – a jeho schopnosti byly všeobecně uznávané.

Svíral rty a nevypadal moc potěšeně.

Navzdory svému utrpení nedokázala Wynn potlačit vlnu úzkostného očekávání. Ta ještě zesílila, když její zrak padl na úzký balík mušelínu, ležící vedle ní na posteli.

„Je to hotové… konečně?“ zeptala se, aniž by ho vůbec pozdravila.

Natáhla se pro balík, ale il’Sänke ho popadl první.

„Premin Sykion se pěkně rozčílí,“ řekl s jemným přízvukem, „až uvidí konečný výčet zdrojů a peněz – alespoň těch, které jsem uvedl. A pak je tu samozřejmě premin Hawes.“

Wynn nezajímalo, co chce představená jejího řádu nebo hlava metaologů k této záležitosti říct. Netrpělivě se ošívala, dokud il’Sänke balík nerozbalil, a pak se znovu prudce nadechla.

V látce ležel šestistranný krystal, jasný a čirý jako vyleštěné sklo. V nejširším místě byl široký dva prsty a delší než její rozevřená ruka.

Se stále zatajeným dechem mu Wynn sebrala krystal z ruky. Okamžitě ho začala zuřivě třít, jako by chtěla rozsvítit krystal studené lampy.

Nic se však nestalo.

„Ovládejte se!“ pokáral ji il’Sänke. „Dokonce i když je dokončený, teplo vzniklé třením nebude stačit na spuštění slunečního krystalu.“

Při posledních dvou slovech Wynn vyschlo v ústech.

Nezáleželo na tom, jestli ji il’Sänke považoval za bláhovou nebo že jej většina učenců pokládala za tajemného cizince. Naslouchal jejím divokým historkám o Vzdálených zemích a nesoudil ji – byly to stejné příběhy, které domin Vysokověž a ostatní odbyli jako nesmysly. Mnozí z jejích druhů na ni teď hleděli také jako na cizince. Což byla ironie, vzalo-li se v úvahu, že v této odnoži bratrstva vyrostla.

Zírat do nesvítícího krystalu bylo jako dívat se na otevřenou prázdnou knihu. A na jejích nedotčených stránkách četla slova, která nechtěla napsat.

Ne jména, místa ani události, jež prožila během pobytu ve Vzdálených zemích, ale slova strachu, kvůli nimž si zoufale přála, aby il’Sänke dokončil, oč jej požádala.

Před lety jako učednice opustila domov, aby následovala svého mistra, domina Tilswitha. Přešli kontinent a přepluli východní oceán do Vzdálených zemí, kde domin Tilswith zamýšlel založit ve městě Bela novou větev Učeného bratrstva. Byla to vzrušující představa a to dobrodružství ji těšilo – až do dne, kdy se zapletla s dvěma zocelenými cizinci a psem. V tom městě přišli Magiera, Leesil a Chap do starých kasáren a tvrdili, že pronásledují upíra.

V jejich jazyce vampýra – jednoho z těch, kterým říkali nemrtví… Vznešení mrtví.

Až příliš brzy musela Wynn čelit skutečnostem, jaké si nikdy nepředstavovala ani nepřála. Když trojice odešla z Bely, aby pátrala po pradávném artefaktu, který hledal mocný nemrtvý, domin Tilswith ji poslal s ní – jako tovaryšku s prvním samostatným úkolem. Cesta do Elfských teritorií an’Cróanů je vedla vlhkými kraji Droevinky a Stravinou a na Bojiště. Poslední úsek cesty skončil daleko na jihu v bezútěšném pohoří Kráterové vrchy. Tam konečně objevili artefakt – „prstenec“.

Byl ukrytý uvnitř starodávného hradu a střežila jej upírka tak stará, že zapomněla, jak zní zvuk nahlas pronášených slov. Li’kän tam čekala tisíc let či déle a nejspíš byla jednou z prvních Vznešených mrtvých na světě.

Na tom místě, uvězněném v sněhu a ledu, se Wynn s Chapem probrali knihovnou plnou prastarých textů napsaných v jazycích a nářečích již mrtvých nebo dávno zapomenutých. Některé ze zápisů byly zkomolenou směsicí jazyků, odrážející chaos a šílenství Li’käniny rozpadající se mysli. Wynn s Chapem se těžce rozhodovali, co z obrovského množství odnést, a co nechat na místě. Po návratu do Bely domin Tilswith pověřil Wynn úkolem odnést texty bezpečně zpátky do Calm Seattu.

Ochotně úkol přijala, ale cítila smutek z toho, že starého mistra opouští – stejně jako ostatní, které možná už nikdy neuvidí.

Magiera, Leesil a Chap pluli s ní a prstenec přivezli. Plavba po oceánu byla dlouhá a cesta středem kontinentu dokonce ještě delší a nebezpečnější. Celé putování jim zabralo větší část roku. Její přátelé s ní zůstali, dokud nedorazili na dohled města jejího dětství – a pak se k Wynnině lítosti rozloučili.

Myslela si, že prstenec přinesou do její domovské větve bratrstva, přinejmenším proto, aby se poradili s jejími nadřízenými. Cestou se však cosi změnilo, něco, o čem jí neřekli – a co bylo pravděpodobně Chapovým dílem. On, Magiera a Leesil prstenec ukryjí někam na bezpečné místo před těmi, kdo by ho stále mohli hledat.

Wynn se pokusila jejich obavy rozehnat. Magiera trvala na tom, že pokud budou mít učenci prstenec u sebe, nebude nikdo z nich v bezpečí. Byla to velice ostrá hádka. Nakonec však Wynn do města svého mládí vstoupila s karavanou sama.

Doručila starodávné texty do první větve bratrstva; byla přesvědčená, že je sepsali prastaří upíři ze Zapomenutých dob a mytické velké války. Hledala útěchu mezi stejně smýšlejícími učenci.

Nic však nebylo takové, jak čekala.

Texty, stejně jako všechny deníky, jí vzali a dali pod zámek. Nejvíce ji ohromilo zabavení deníků. Od té doby je neviděla. A nikdo nevěřil ani těm méně divokým příběhům.

Když stále trvala na svém, ostatní učenci si od ní udržovali odstup, jako by měla chorou mysl a byla nakažlivá. Domin Vysokověž, vůdce řádu, ji pokáral a trval na tom, aby přestala vyprávět „pomatené historky“ o nemrtvých, dhampirech a nesmyslných pověrách.

Nějakou dobu se Wynn snažila být poslušná.

Nikdy nebyla – necítila se – tak osamělá. Nakonec už to nemohla déle vydržet.

Naléhala se svými zprávami o mocných nemrtvých, úskocích a vměšování Anmaglâhků i posedlosti Nejstaršího otce, že dávno zapomenutý Prastarý nepřítel se pohybuje ve světě. Čím více toho říkala a čím více ji odmítali a stranili se jí, tím více ji v nitru přemáhal strach.

Vzpomínky přicházely v podobě nočních můr, které neustávaly, ale nikdo už „Bláznivou“ Wynn Hygeorht neposlouchal. Nikdo kromě tichého, ostražitého a zatrpklého Ghassana il’Sänka, dalšího cizince na místě, které doposud pokládala za domov. Dokonce ani to jí však nezabránilo zabývat se tím, jak je ve srovnání se svými nepřítomnými přáteli neschopná.

Magiera, dhampir zrozený ze smrtelné matky a upířího otce, byla přirozeně spřízněná se Vznešenými mrtvými. Leesil, poloviční elf s ostrými smysly, byl vycvičený jako nájemný vrah. A Chap, fay zrozený v podobě velkého majay-hì, měl vnímání jako žádná jiná živá bytost. Každý z nich měl vlastní způsob, jak se s nemrtvými vypořádat, a společně jich mnoho obrátili v prach.

Čím by se jim Wynn mohla rovnat? Ničím.

Proto se vydala s divokou teorií za il’Sänkem.

Požádala – žadonila – o jeho pomoc, protože on byl tím jediným, kdo by její žádost mohl splnit. Místo krystalů studené lampy, které její cech za cenu značného úsilí a nákladů vyráběl, potřebovala spíše světlo jiné povahy.

Wynn chtěla sluneční světlo – aby se ochránila před tmou a vším, co se v ní pohybuje, včetně Vznešených mrtvých, na něž tady nikdo jiný nevěřil.

Té noci na ni domin il’Sänke jen upřeně hleděl.

Jeho výraz na snědé tváři způsobil, že ve Wynn začaly hlodat pochybnosti, až se téměř rozplakala. Bylo to, oč žádá, vůbec možné? Podle toho, co věděla, nebylo nikdy nic takového vytvořeno, přinejmenším ne několika málo učenci, zběhlými v alchymii, což bylo praktikování thaumaturgie prostřednictvím vytváření magických předmětů.

Udělat krystal, který by dokázal vytvářet světlo stejné povahy jako sluneční…

Čekání na il’Sänkovu odpověď bylo to nejtěžší ticho, jaké Wynn pamatovala. Ale on se na ni nedíval, jako by se zbláznila. Když konečně přikývl, zamračeně a s přivřenýma očima, Wynn málem znovu propukla v pláč.

Konečně jí někdo věřil.

Nyní, usazená na posteli vedle domina s tmavou kůží, Wynn dlouhý krystal zvedla.

„Ukažte mi… jak ho uvést do chodu.“

Na il’Sänkově tváři se objevilo další nesouhlasné zamračení. Nakvašeně zavrtěl hlavou a krystal si vzal.

„Nejprve je třeba ho kvůli manipulaci s ním řádně usadit. Myslím, že není bezpečné ho během doby, kdy je v chodu, držet – a ještě není připravený. Já a mí vybraní pomocníci jsme dokončili jen jeho fyzické vytvoření… po několika velice neuspokojivých výsledcích. Teď na něm musím pracovat sám… připravit ho… a teprve pak vás naučit, jak se používá.“

Wynn klesla čelist. „Jak dlouho ještě?“

Il’Sänke pozvedl huňaté obočí.

„Promiňte,“ omluvila se. „Jen to prostě trvalo tak dlouho, ale jsem vám vděčná za snahu a za to, že mi věříte.“

Domin il’Sänke krystal znovu zabalil a vsunul si ho dovnitř roucha. „Tak na oplátku vyjděte mezi ostatní. Hrajte karty, probírejte místní politiku, pijte čaj, cokoli, jen ne tohle odloučení, které jste si na sebe vzala.“

Wynn rychle zavrtěla hlavou. „Ne, ne, já… mám práci, kterou jde provádět jen v soukromí.“

„Ne, to nemáte!“ odpověděl ostře. „Ne bez mého dohledu. Kdybych jen mohl nalézt způsob, jak odstranit vaše… nadání.“

Při těch slovech Wynn přivřela oči.

Byl jediný, kdo o její nemoci věděl, a všimla si, jak se mu leskne čelo. Uzavřít se před jejím očarovaným zrakem pro něj nebylo snadné, dokonce i když byl zkušený mág. Ne tak jako pro Chapa s jeho přirozeností faye.

Když to il’Sänkovi poprvé řekla, vypadal znepokojeně a rozzlobeně a okamžitě navrhl, že se ji pokusí „vyléčit“. Chvíli váhala a pak odmítla. Neměl z toho radost a trval na tom, že si se zrakem nebude pohrávat, pokud on na to nebude dohlížet.

Když mluvil o odstranění jejího očarovaného zraku, řekl „mohl“, ne „měl“. Pokoušel se o něco za jejími zády?

Il’Sänke jí položil ruku na rameno a postrčil ji ke dveřím.

„Vaše práce může počkat. Pojďme.“

Wynn, rozzlobená, že je přinucena opustit své soukromí, nedokázala vymyslet, jak ho zdvořile odmítnout. Ne po tom, jak se kvůli ní snažil. Nechala se vyvést ven do kamenné chodby.

Cestou míjeli další dveře, vedoucí do pokojů učedníků a tovaryšů. Po úzkém schodišti na konci chodby sešli dolů a vyšli starými dubovými dveřmi. Vstoupili na vnitřní nádvoří hradu a il’Sänke ji postrkoval k týmž dvoukřídlým dveřím, které předtím pozorovala z okna. Domin jedno křídlo doširoka otevřel a kolem Wynn se ven vyvalil hluk hlasů a teplý vzduch se slabým nádechem kouře.

Zaváhala, ale il’Sänke trpělivě čekal, dokud nevešla dovnitř. Šla za ním, když se vydal chodbou vedoucí do místnosti, která kdysi bývala polovinou staré hradní velké síně.

Navzdory všemu, co se od Wynnina návratu odehrálo, toto místo milovala – tuto starou pevnost. Před více než čtyřmi stoletími zde sídlili první vládci Malourné, v době, kdy Calm Seatt byl stěží městem. Pak se však pustili do plánů nového skvělejšího hradu. Královský dvůr se přestěhoval a z tohoto prvního sídla se stala kasárna pro zemskou armádu.

O dvě století později královna Âlfwine II. usoudila, že potřebuje něco víc. Několik učených historiků se domnívalo, že toužila po velkolepějším sídle, zatímco jiní tvrdili, že stejně jako její potomci si přála žít na místě, odkud by měla výhled na moře. Příslušníky královské krve moře vždy podivně vábilo, někdy až s tragickými následky. Do dnešních dob nikdo nevěděl, proč moře rod Âreskynnů tak přitahuje. Dokonce i jejich jméno znamenalo „spříznění s vlnami oceánu“.

Âlfwine II. dohlížela na plány pečlivě promyšleného hradu poblíž zálivu Beranlômr. Armáda, společně s nově vytvořenou městskou stráží, která měla rozšířit řady policejního sboru, se přestěhovala do opuštěného druhého hradu. Ten první – zdaleka nejstarší a nejmenší – dostalo začínající Učené bratrstvo.

A od té doby, s pomocí trpaslíků z Dhredze Seattu na druhé straně zálivu, kteří propůjčili své proslulé schopnosti kameníků k vybudování všech tří pevností, byl první hrad upravený tak, aby vyhovoval potřebám učenců. V prostoru za opevněním byly z vnější strany hlavní pevnosti přistaveny nové budovy.

Ústřední pevnost hradu bratrstva tvořila čtverec, jehož vnitřní nádvoří bylo obklopeno vnějšími zdmi, k nimž byly nahrnuty vnitřní budovy. Kulaté věže v rozích byly v současnosti využívány jako kanceláře a pracovny dominů a preminů. Wynnin pokoj ležel v druhém podlaží starých kasáren na jihovýchodní straně nádvoří.

„Možná že od rána zbyla nějaká skořicová roláda?“ dumal il’Sänke a předběhl ji.

Wynn se málem usmála. Sumanský učenec měl rád kořeněný chléb a ochucené pečivo, snad se mu po domově stýskalo víc, než přiznával. Na konci chodby zabočili hlavním průchodem do velké síně.

Tady královský rod z Malourné kdysi hostil urozené návštěvníky a cizí hodnostáře. Nyní to byla cechovní společenská místnost, plná nejrůznějších k sobě se nehodících stolů a křesel, stoliček a lavic. Místnost byla využívána ke všemu možnému, počínaje jídlem mimo určenou dobu či studiem a konče trávením volného času či společenskými událostmi. Jako dítě tady Wynn prožila mnoho šťastných večerů, kdy v ohromném krbu v zadní stěně plály nahromaděné špalky. Královská rodina každoroční rozpočet bratrstva štědře navyšovala.

Dnes večer byly v síni něco přes dvě desítky níže postavených učenců. Většinou se jednalo o novice v prostých hnědých hávech, zatímco ostatní byli pravděpodobně učedníci, odění v barvách řádů, které si zvolili. Bylo těžké poznat, jestli je někdo z nich tovaryš jako Wynn, ale takových v sídle bratrstva zůstávalo jen málo, pokud ovšem nečekali na přidělení v cizině.

Když Wynn s dominem il’Sänkem vstoupili, téměř všichni vzhlédli. Nikdo je neuvítal a Wynn si přála, aby zůstala v pokoji.

Kromě těch, kteří ji považovali za něco mezi zmatenou a napůl šílenou, byli tací, kteří se domnívali, že jako tovaryš se moc vyvyšuje. Ani učenci se nedokázali ubránit závisti vzhledem k tomu, že se vrátila domů s největším objevem v dějinách bratrstva. A ještě horší bylo, že nikdo kromě dominů a preminů dokonce ani netušil, co nález znamená.

Wynn tady měla málo přátel, pokud vůbec nějaké, a zůstávat v soukromí se postupně stávalo jejím zvykem. Pohledem na okamžik spočinula na shrbeném mladém učenci v šedém hávu cathologa.

„Nervák“ Nikolas Columsarn seděl sám v bližším pravém rohu síně a četl si. Dokonce i vsedě měl ramena stočená dovnitř, jako by se choulil sám do sebe. Rozcuchané rovné hnědé vlasy mu padaly téměř až do očí a vrhaly stín na jeho bledou tvář.

Jak může takhle číst? Wynn znala jeho jméno jen z doslechu, ale několikrát si ho všimla. Společnost mu dělávali pouze dva tovaryši, se kterými občas chodil. Častěji se ale držel o samotě jako Wynn.

Il’Sänke si zírajících ani odvrácených pohledů nevšímal a zamířil přímo ke krbu.

„Měli bychom si sem přitáhnout křesla,“ řekl, „a dát si čaj. Doufejme, že nějaký jiný než ten slabý odvar, který tady na severu pijete.“

Wynn si povzdechla a chystala se ho následovat, když se za ní ozval hlas jako skřípající žula.

Wynn sebou trhla a neměla chuť se ani otočit.

V klenutém průchodu stála mohutná postava domina Vysokověže. Nebylo to jeho rodinné jméno; trpaslíci dávali přednost tomu, aby je oslovovali křestními jmény, obvykle přeloženými do numanštiny, aby se hloupí lidé nezakoktávali na trpasličím jazyce.

Wynn četla dávné báje a pověsti Vzdálených zemí, které o trpaslících hovořily jako o velmi malých. Protože vyrostla v Calm Seattu, znala pravdu z první ruky.

Vysokověž byl stejně jako všichni jeho lidé v porovnání s takovými legendami hrozivý hromotluk. Ačkoli byli menší než lidé, většina trpaslíků se jí mohla dívat přímo do očí. Co jim chybělo na výšce, doháněli šířkou. Vysokověž se musel obrátit bokem, aby prošel běžnými lidskými dveřmi. Ramena měl víc než o polovinu širší než člověk.

Byl statný a široký, ale dokonce ani pod šedým hávem nebylo vidět jediný náznak tuku. Hrubé narudlé vlasy protkávané šedí mu spadaly na ramena a mísily se s hustým plnovousem, na konci spleteným do copu. Široká drsná tvář způsobovala, že jeho oči s černými duhovkami vypadaly jako železné kuličky, zasazené v bledé a lehce pihovaté tváři. Pokaždé, když Wynn zaslechla jeho hlas nebo těžké kroky, představila si chodící žulový sloup.

Ačkoli by to nikdy nevyslovila nahlas, domnívala se, že dlouhá, rovně střižená vlněná roucha trpasličí postavě zrovna nelichotí. Vysokověžovi lidé byli mnohem působivější v kalhotách, železem okovaných botách a kazajkách ze silné kůže.

„Jste zpátky?“ zeptal se il’Sänke zdvořile.

Vysokověž se vevalil dovnitř jako válečný stroj, nevelký, avšak neochvějný, a nikdo by se mu neodvážil vkročit do cesty. Se stěží skrývaným nesouhlasem se podíval na Wynn, založil si ruce jako soudky a vzhlédl k il’Sänkovi. Mistr catholog se se svou nechutí k hostujícímu sumanskému učenci nijak netajil.

„Ano, předtím jsem vás viděl odcházet,“ řekl Vysokověž. „A chtěl jsem se zeptat, jestli jste někde nezahlédl Jeremyho nebo Eliase. Už před nějakou dobou se měli vrátit s rukopisy.“

Il’Sänke jednou zamrkal a zdálo se, že o odpovědi přemýšlí, a Wynn uvažovala, proč šel po setmění ven. Po návratu musel vyzvednout krystal a zamířit rovnou do jejího pokoje.

„Zatímco jsem byl venku, neviděl jsem nikoho z bratrstva,“ odpověděl. „Spěchal jsem do přístavu s dopisem pro svou domovskou větev. Ale dorazil jsem příliš pozdě. Přístavní kancelář byla zavřená a nebylo jak najít loď plující až k sumanskému pobřeží.“

Domin Vysokověž se zamračil. „Počkal jste si a doručil ho sám? Proč jste už dřív neposlal některého z učedníků?“

Il’Sänke nemusel odpovídat. Zavolali ho, aby pomohl s překladem sumanských pasáží textů, které Wynn přivezla, ale do Calm Seattu si nepřivedl žádné učedníky nebo sloužící. Vysokověž to věděl, ale přesto jej popichoval.

Il’Sänke se usmál a opět povytáhl obočí. „Po celodenním sezení to byla příjemná procházka. Sám byste něco takového mohl zvážit – nebo si dokonce v noci zaveslovat v zálivu.“

Vysokověž si odfrkl a Wynn odvrátila pohled.

Bylo to skutečně ubohé vtipkování. Všude, kam se trpaslíci chtěli dostat, chodili pěšky, neboť je unesl málokterý kůň. Pokud šlo o výlet na loďce, nikdo z trpaslíků neměl plavbu rád. Šli ke dnu dokonce i bez zbroje a zbraní.

Než si oba dominové mohli vyměnit další jízlivosti, dveřmi se dovnitř vřítili dva učedníci v šedém. S vytřeštěnýma očima lapali po dechu a nepodařilo se jim ze sebe vypravit ani slovo dřív, než vzápětí po nich vkráčel rozhodným krokem do místnosti někdo další.

Vysoký muž s dlouhými rozcuchanými vlasy měl přes kroužkovou košili a vycpávanou zbroj navlečený rudý tabard. Zatímco učedníci vypadali vyděšeně, muž měl ve tváři výraz na pomezí hněvu a znepokojení. Pochva jeho meče byla ozdobená vykládaným stříbrným polem s vyrytým královským erbem a panoramatem Calm Seattu.

Rudý tabard jej označoval jako příslušníka armády, ale stříbrné pole naznačovalo něco víc. Toto byl důstojník Shyldfälchů – „Štítu lidu“ – městské stráže.

Wynn neměla ponětí, proč pronásleduje dva učedníky z jejího řádu.

„Kde je premin cathologů?“ zeptal se naléhavě.

Oba mladí učedníci ustoupili a domin Vysokověž přešel k důstojníkovi.

„Proč hledáte premina?“ dožadoval se trpasličí učenec odpovědi s dvojnásobnou naléhavostí.

Muž se mírně uklidnil. „Omlouvám se… jsem poručík Garrogh. Kapitán Rodian mě poslal, abych přivedl premina… nebo domina cathologů. V jedné uličce jsme našli dvě těla. Majitel nedaleké písařské dílny je poznal, ale znal jen jejich křestní jména… Elias a Jeremy.“

Společenskou místností se rozlehl šum roztřesených hlasů a Wynn zaslechla skřípění stoličky, jak se někdo příliš rychle zvedl.

„Těla?“ zavrčel Vysokověž. „Jsou mrtví?“

Zatímco se ostatní lidé v síni shlukovali kolem, Wynnina mysl se zamlžila. Stěží vnímala nejrůznější stupně šoku a strachu v jejich tvářích. Zmíněná jména nepoznávala, dokonce ani když je vyděšený tichý hlas zopakoval.

„Jeremy… Jeremy Elänqui… a Elias Raul?“

Nikolas se vymrštil ze židle v rohu a tvář měl ještě bledší než obvykle. Když poručík dál mlčel, Nikolas odvrátil pohled, začal se třást a zacouval zpátky do rohu. Klesl na stoličku, zapotácel se a málem z ní spadl. Zatínal zuby a po tvářích mu stékaly slzy setřásané tím, jak se chvěl.

Wynn se vyjasnilo v hlavě. Nikolas je oba znal, nejspíš to byli ti dva, které s ním vídala. Ať se však snažila jakkoli, nedokázala si vzpomenout na jejich tváře.

Poručík Garrogh si olízl rty, nervózní ze vší té pozornosti, kterou na sebe přitáhl.

„Upřímnou soustrast,“ řekl rychle Vysokověžovi. „Kapitán si však žádá svědectví někoho z cechu. Podle vašeho roucha budete místo premina stačit.“

Vysokověž se přestal mračit. Ocelový pohled obrátil na jednoho z učedníků, kteří poručíka přivedli.

„Okamžitě najdi premina Sykion. Nejspíš bude v nové knihovně. Informuj ji, kam jsem šel… a proč.“

Mávnutím ruky poslal Garrogha pryč a následoval jej.

Domin il’Sänke se beze slova vydal za ním a Wynn neváhala a přidala se taky. Když však došli k mohutným dveřím vedoucím na nádvoří, Vysokověž si uvědomil, že jej sledují. Prudce se zastavil, až se dlaždice na nádvoří zatřásly.

Wynn se zarazila a poručík skluzem zabrzdil. Neměla však v úmyslu zůstat pozadu.

„Jeden z nás nestačí,“ řekl il’Sänke tiše. „Jsem jediný další po ruce, kdo má dostatečné postavení. V této vážné záležitosti se budeme muset vypořádat s mnoha věcmi.“

Dávalo to smysl, třebaže Wynn věděla, že kdyby měl Vysokověž víc času, vybral by si někoho jiného.

Poručík Garrogh zamířil k tunelu v hradní strážnici. Stále nabroušený Vysokověž jej následoval. Wynn se kradla za il’Sänkem a nemálo se jí ulevilo. Dostat se kolem pevně rozhodnutého trpaslíka bylo těžší než rozbít hlavou kamennou zeď.

Dva mladé učence, kteří se vraceli s přeloženými listinami, našli mrtvé v uličce. A svazek listin obsahoval texty, jež přivezla. Nechtěla těla vidět, nechtěla zjistit, jak nebo proč zemřeli.

Ale musela – její strach si to žádal.

Kapitola 2

Siweard Rodian, kapitán Shyldfälchů, se houpal na patách a zíral dolů do mladé popelavé mrtvé tváře. V rohu slepé uličky leželo zhroucené další tělo. Na žádné z obětí nebyly rány nebo modřiny a Rodian neviděl žádné známky zápasu, s výjimkou kousku látky, vytrženého z ramene roucha bližší oběti.

Oba mladí učenci měli široce rozevřené oči a jejich tváře…

Obě byly zkroucené stejným strachem – ne, naprostým děsem – a měly rozevřená ústa, jako by z nich poslední výkřik nikdy nevyšel. Vlasy vypadaly slabě zešedlé, jako by v jediném okamžiku zestárli. Třebaže viděl, že náhlý strach a trauma mohou u lidí takové příznaky vyvolat, zvláště po krvavých bitvách, nikdy je neviděl na někom tak mladém.

Rodian neměl tušení, kde začít. Nebyl si jistý ani tím, jak moc by měl celou scénu narušovat.

Ve většině velkých měst docházelo k vraždám. Na rozdíl od menších trestných činů, které zůstávaly v pravomoci místních policejních sborů, mrtví vždy spadli do klína jemu. V osmadvaceti letech byl na své postavení pozoruhodně mladý. Věděl to, ačkoli si tu poctu jednoznačně zasloužil. A za tři roky od chvíle, kdy se ujal velení Shyldfälchů, zjistil, že většina vražd je motivována pomstou nebo vášní. Jen u málokterých byla příčinou panika, když nějaký nešťastník natrefil na někoho, kdo byl zapletený do zločineckých aktivit.

Skutečná chudoba nebyla v Calm Seattu příliš rozšířená. Dokonce i kapsářů a lupičů tady bylo méně než jinde. Královské rodině leželo blaho lidí na srdci. Kdykoli to bylo možné, bylo chudým a lidem bez domova pomáháno.

Něco takového však Rodian nikdy neviděl.

Ráno bude muset tato úmrtí oznámit ministrovi pro záležitosti města. Nejpozději v poledne se o tom dozvědí král a královna. Královský rod Malourné byl na bratrstvo, založené svými předky, hrdý.

Cítil, jak jej přemáhá šok, hněv, a dokonce úzkost. Tohle musí vyřešit rychle.

A kde trčí Garrogh?

Stráže z místního okrsku zablokovaly oba vchody do uličky. Dva jeho muži stáli u odbočky do slepé ulice. A další postával poblíž a držel lucernu, aby na místo bylo dobře vidět.

Byli zde přítomni také dva civilisté.

Těla našel mistr Pawl a’Seatt, majitel nedaleké písařské dílny. Za ním se mu tiskla k ruce tmavovlasá dívka jménem Imaret – jeho zaměstnankyně. Tiše plakala a široce rozevřené oči upírala na těla. Čas od času zvedla pohled ke svému vysokému zaměstnavateli, který si jí nevšímal.

Rodianovi se dělalo zle z toho, že musí dívku tak dlouho držet tady.

„Našel jste je… přesně takhle?“ zeptal se. „Nehýbal jste s něčím nebo na něco nesahal?“

Zdálo se, že mistrem a’Seattem celý výjev neotřásl ani ho nevyvedl z míry.

„Ničeho jsem se nedotkl,“ odpověděl. „Našel jsem je a poslal zprávu na strážnici. Oni pak zavolali městskou stráž.“

Rodian sklonil hlavu a pozorně si těla v dlouhých šedých vlněných hávech prohlížel. Na rozdíl od nevýrazné hnědi noviců měli roucha výrazně zbarvená podle příslušnosti k řádu. Nevzpomínal si však kterého. Na mistry byli příliš mladí, ale byli dost staří na to, aby byli učedníci, nebo snad dokonce tovaryši.

A pokud šlo o to, jak zemřeli…

To nejlepší, co jej napadlo, byl jed. Něco rychlého, ale levného a běžného, vzhledem k tomu, v jaké agonii zemřeli. Proč by ale někdo trávil dva rádoby učence? A proč jed, jestli jde o vraždu, k níž zločince dohnal strach z odhalení? Nebyla provedena otrávenou zbraní, neboť nenašel žádná zranění.

„Pane?“

Při zvuku známého hlasu, rozléhajícího se uličkou, zvedl Rodian hlavu. Garrogh se k němu protlačil a s sebou přivedl tři postavy v hávech.

Poručík Garrogh byl dobrý muž, bystrý a schopný, třebaže čekání nahlodalo Rodianovu trpělivost. Možná že teď začne nacházet odpovědi. Pak si všiml, jak Pawl a’Seatt sleduje nově příchozí.

Přes a’Seattovu tvář přeběhlo vážné zamračení – byl to první skutečný výraz, který Rodian na mužově tváři zpozoroval.

Nově příchozí trojici vedl rozhodný mohutný trpaslík v šedém rouchu, následovaný vysokým štíhlým mužem s tmavou kůží a v tmavěji zbarveném rouchu. Když muž vstoupil do světla lucerny, Rodian v něm rozpoznal Sumana, jehož roucho mělo tmavě modrou, téměř černou barvu. Poslední z trojice byla mladá žena v šedém. Trpaslík spočinul pohledem na tělech a jeho přísným výrazem pronikl smutek, který se rychle změnil ve vystrašený hněv.

„Bäynæ, vastí’ág ad,“ zašeptal jako modlitbu.

Suman dlouze vydechl a natáhl ruku za sebe.

„Není tu pro vás nic k vidění,“ řekl a začal se obracet.

Mladá žena však jeho ruku odstrčila stranou a nahlédla do slepého konce uličky.

„Ne… ne tady!“ vydechla a každé slovo bylo důraznější. „Ne tak daleko od…“

Vrhla se do uličky a na první tělo dřív, než ji Rodian mohl zastavit. Popadla mrtvého za hlavu a strhla mu kápi.

„Wynn, ne!“ rozkázal trpaslík.

Při zvuku jeho hromového hlasu, rozléhajícího se úzkou uličkou, sebou všichni trhli – s výjimkou mladé ženy. Rodian se k ní natáhl, zatímco se snažila roztrhnout límec roucha. Jakmile se jí dotkl, divoce se po něm ohnala a srazila jeho ruku stranou.

„Wynn!“ obořil se na ni Suman. „Takhle to nejde!“

Rodian k němu zalétl pohledem, ale jeho pozornost se přesunula na Pawla a’Seatta.

Mistr písař přistoupil blíž. A jak nahlížel přes dva starší učence, jeho klidný výraz se změnil v napjatý. Sledoval, jak dívka zuřivě manipuluje s tělem, a zdálo se, že ho její jednání překvapuje i uchvacuje.

Rodian se znovu natáhl k Wynn, zatímco Garrogh se k ní přiblížil z druhé strany. K jeho ohromení otáčela hlavou oběti ze strany na stranu, odtáhla límec roucha a ohmatávala mrtvému krk a hruď.

„Žádná krev?“ zašeptala mezi prudkými nádechy. „Žádná zranění… žádná krev?“

Rodian Garrogha zvednutou rukou zastavil. Už si do paměti uložil všechny podrobnosti místa činu, tak co mladá žena hledala?

„Našli jste je takhle?“ vyhrkla náhle, ale nezvedla hlavu. „Viděl někdo, co je zabilo?“

„Našel je mistr a’Seatt a jedna z jeho písařek,“ odpověděl Rodian. „A nikdo neviděl…“

Odpověď nedokončil, protože by neodpovídala její otázce.

Nezeptala se kdo – ale co – členy bratrstva zabilo. Její zvláštní volba slov o něčem vypovídala. Pátrala při zuřivém ohledávání těl po příčině smrti, po něčem, co čekala, ale nenašla?

Mistr a’Seatt přistoupil ještě blíž a sledoval každý její pohyb. Imaret zůstávala napůl ukrytá za ním.

„Žádné stopy po zubech,“ zašeptala malá učenka.

„Wynn!“ zaskřípal hluboký hlas. „To by stačilo!“

Trpaslík přispěchal a zezadu jí sevřel nadloktí.

„Ne!“ zakřičela a zmítala se v jeho sevření. „Podívejte se na ně! Říkala jsem vám to! Copak to nevidíte? Domine il’Sänke, podívejte se!“

Učenec v tmavě modré jen zašeptal: „Pojďte odtamtud.“

Trpasličí učenec ji zvedl jako lehký balík látky. Než ji postavil na nohy, obrátil se a pak Rodian zřetelně spatřil ženinu tvář.

Jemné hnědé vlasy jí volně splývaly na ramena. Okrouhlá olivově zbarvená tvář byla zalitá slzami a rychle dýchající malá ústa se chvěla.

Trpaslík rozpačitě drmolil. „Tiše… už tiše.“

Wynn měla v očích divoký šílený pohled.

„Odpusťte jí ten výbuch,“ řekl Suman Rodianovi. „To ten šok ze ztráty někoho z nás… jsem domin il’Sänke a toto je domin Vysokověž. Mladá Wynn je zjevně rozrušená.“

Suman krátce pohlédl na Wynn, než jeho pohled sklouzl zpět k tělům. Kromě mírného zármutku vypadal znepokojeně, jako by ho kromě těchto smrtí trápilo ještě něco.

„Ano,“ přikývl Rodian, „ale ona něco hledala… a co mělo znamenat to o těch stopách po zubech?“

Domin Vysokověž naklonil hlavu.

„Je přetažená,“ zabručel a zamračil se tak, že se mu na tváři objevily vrásky od čela až k bradě. „Neměla sem chodit.“

Pohledem však bloudil po zemi v uličce.

„Našli jste listiny?“ zeptal se náhle a pak se obrátil k mistru a’Seattovi. „Přišli si pro ně?“

„Sám jsem jim je dal,“ odpověděl a’Seatt. „Cítím s vámi.“

„Jaké listiny?“ zeptal se Rodian, protože nic takového na místě nenašel.

„Jejich úkol,“ odpověděl mistr a’Seatt. „Bratrstvo nám posílá návrhy stránek, které přepisujeme do konečné podoby. Ti mladíci je odnášeli zpátky, když…“

„Na to bude čas později,“ přerušil ho Vysokověž. „Dva z našich členů jsou mrtví a další je rozrušený.“

„Stránky chybějí?“ ozvala se Wynn naléhavě, prudce se otočila a šílenýma očima prohledávala zem v uličce.

„Ještě nevíme, co se stalo!“ zavrčel Vysokověž.

„Co od nás dál potřebujete?“ dodal il’Sänke. „Tohle není místo na dlouhou debatu.“

Všechny tyto reakce Rodianovi připadaly podivné, od vztekajícího se trpaslíka, přes vyděšenou mladou ženu až po znepokojivě klidného učence v modrém, který nyní nedával najevo vůbec žádné city. Za nimi stál Pawl a’Seatt, jehož pozornost se stále soustředila na mladou Wynn.

„Nechám těla odvézt k dalšímu zkoumání,“ odpověděl Rodian.

Měl mnoho otázek, z nichž některé ještě zcela nezformuloval. A přál si, aby měl víc času prozkoumat všechny přítomné. Příliš rychle se tu objevilo podezřele mnoho podivných reakcí.

„Zařídím výslechy v cechu,“ dodal.

„Výslechy?“ zopakoval Vysokověž. „Proč?“

„Kvůli vyšetřování. Obě oběti momentálně bydlí v bratrstvu, je to tak?“

Vysokověž otevřel ústa, jako by se chtěl hádat.

„Ano, přijďte zítra ráno,“ vyhrkla Wynn. „Budeme vás očekávat.“

Vysokověž jí jednou mohutnou paží odsunul dozadu a il’Sänke ji odtáhl dál uličkou. Následovala chvíle nepříjemného ticha. Když Wynn couvala kolem Pawla a’Seatta, lehce naklonila hlavu a podívala se na něj.

Mistr písař se jí pevně zahleděl do očí, jako by on studoval ji. Žalem sklíčená Imaret byla stále znehybněná šokem, jen očima nervózně zalétala ke svému zaměstnavateli.

Všichni tři učenci se zastavili nedaleko zdi uličky a snad čekali na to, jak to tady skončí.

Rodian ještě okamžik sledoval mistra písaře, který netečně odvrátil od Wynn pozornost, jako by neviděl nic zajímavého.

„Zařídím i výslech ve vašem skriptoriu,“ řekl Rodian a’Seattovi.

Mistr a’Seatt k němu zalétl pohledem. „Celý den budu v obchodních záležitostech mimo dílnu, ale mistr Teagan tam bude. Já budu k zastižení až večer.“

Rodian se zamračil, ale přikývl. Doufal, že mistr a’Seatt chápe, že je spojen s vyšetřováním vraždy.

„Tak tedy večer,“ odpověděl.

Pawl a’Seatt se začal otáčet, ale pak se zarazil. „Kapitáne, musím se ještě o něco postarat v dílně. Mohl byste zajistit někoho, kdo by Imaret doprovodil domů?“

„Samozřejmě,“ přikývl Rodian. „Ať s jedním ze strážníků počká u vchodu do uličky a já na to ihned dohlédnu.“

„Děkuji vám.“

Pawl a’Seatt se natáhl a popostrčil Imaret, aby šla s ním. Když se jeho prsty dotkly jejího ramene, lehce nadskočila. Obrátila se a těsně u něj prošla kolem tří učenců.

Rodian se nenamáhal sledovat, jak odcházejí. Dnes v noci má hodně práce.

„Poručíku, nechte přivézt vozík.“

Garrogh zíral na popelavá těla a Rodian k němu přistoupil blíž.

Jako důstojníci Shyldfälchů měli podobné uniformy s červenými tabardy, navlečenými přes kroužkové košile, a vycpávanou zbroj. Zatímco Garrogh však svému vzhledu věnoval jen malou pozornost, Rodian byl pečlivě upravený, vlasy měl čisté a ostříhané nakrátko a čelisti mu pokrýval krátce zastřižený vous. V Calm Seattu znamenal vzhled mnoho – když jste měli ambice.

„Poručíku,“ zopakoval Rodian. „Vozík?“

Garrogh konečně přikývl. „Ano, pane.“

Byl to zocelený voják, kdysi patřící k pravidelné armádě, a Rodianovi dělalo starosti, že mrtví učenci jeho zástupce tak vyvedli z míry. Konečně se Garrogh od hrůzu nahánějícího výjevu odvrátil.

„Přejete si doprovod zpátky do cechu?“ zeptal se Rodian domina Vysokověže.

Trpaslík zamrkal. „Ne, nepotřebujeme doprovod.“

Il’Sänke zdvořile přikývl, postrčil Wynn pryč a všichni tři zamířili zpět k místu, kde slepá odbočka ústila do hlavní uličky, vedoucí zpátky na ulici.

„Dorazím zítra před polednem,“ zavolal za nimi Rodian, ale nikdo mu neodpověděl.

Přestože byl stejně jako poručík těmito vraždami šokován, starosti mu dělalo něco jiného. Královská rodina se o tom brzy dozví. Ctižádost a zanícení jej dostaly daleko, ale jestli tuto záležitost rychle a řádně nevyřeší, může ho zničit.

Rodian zůstal sám až na strážného, který držel lucernu. Bližší tělo leželo pokřivené a roztržený límec roucha odhaloval krk.

Co Wynn Hygeorht hledala?

Na střeše krámku se svíčkami se krčila postava.

Sledovala, jak vozík se dvěma těly v šedém vyjíždí z uličky, tažený městskou stráží v rudých tabardech. Další strážný s krátce zastřiženým vousem, očividně jejich nadřízený, kráčel v čele. Všichni se zastavili, když došli ke strážníkům, čekajícím na křižovatce. Zdálo se, že důstojník vydává rozkazy. Strážníci přikývli a odešli, doprovázejíce malou dívku, a stráže zamířily s vozíkem pryč. Důstojník však zůstal.

Rozhlédl se na jednu i druhou stranu ulice a ztuhl – možná sledoval něco dál od sebe. A zahalená postava na střeše zvedla hlavu v kápi a zahleděla se stejným směrem.

Balík, který držel přitisknutý ke střeše, náhle začal klouzat a muž jej rychle přitlačil rukou.

Vousatý důstojník se podíval vzhůru a postava se přitiskla ke střeše a znehybněla.

Tiše čekal a naslouchal. Slyšel, jak se důstojníkův dech zastavil, a cinkání kroužkové košile a skřípání kůže, když se muž dvakrát obrátil. Konečně se ozval zvuk pomalých pravidelných kroků na mokré dlažbě, který slábl, až téměř utichl. Teprve pak se postava zvedla a prozkoumávala ulici pod sebou.

Tři postavy na ulici o kus dál už mu téměř zmizely z dohledu: malá žena v šedém, trpaslík ve stejném rouchu a vyšší muž v půlnoční modré.

A postava se naklonila přes okap a nespouštěla pohled ze ženy.

Pohled z dálky nestačil, ale strach z toho, že jej zahlédnou, potlačil touhu seskočit a sledovat ji. Pohlédl na balík, který přidržoval na střeše.

Rukou v rukavici zvedl brašnu na listiny.

Stěží se mu ji podařilo dostat z uličky dřív, než dorazili mistr písař a dívka. Rozepnul přezku, otevřel chlopeň a nahlédl dovnitř. Na okamžik ztuhl a pak se horečnatě vrhl dovnitř.

Brašna byla prázdná.

Postava se ohromeně a zmateně sesunula, sáhla za sebe a přitáhla jeden ze dvou ranců z pevné látky. Otevřela klopu, aby zastrčila brašnu dovnitř, pak se zarazila a přejela své věci pohledem.

Uvnitř rance byly nacpané staré knihy, z nichž některé se rozpadaly stářím. Také zde měla dvě skříňky, jednu v kůži a druhou zabalenou v látce. Nakřivo leželo pár prutů z různých kovů, které se opíraly o velký kruh z hladké oceli s jako vlas tenkými rytinami. A na okamžik upírala pohled na cínové, stářím zašlé pouzdro na svitky.

Postava zvedla hlavu v kápi a chvíli poslouchala, zda poblíž někdo není. Pak s cinkáním a rachocením rychle posbírala svůj majetek a vecpala prázdnou brašnu do vaku. Vstala, oba vaky si přehodila přes rameno a zahleděla se dolů na ulici.

Tři učenci v hávech – muž, žena a trpaslík – zmizeli z dohledu poté, co prošli pozvolna se stáčející ulicí. A postava v plášti si stáhla kápi a dovolila nerovně ostříhaným rudohnědým vlasům, aby volně vlály kolem její úzké bledé tváře.

Chane Andraso stál vysoko ve tmě a hleděl za Wynn.

Byla však mimo jeho vylepšený zrak stejně jako mimo jeho dosah.

Ghassan il’Sänke otálel před hlavním klenutým průchodem do společenské místnosti cechu a sledoval to pozdvižení. V rozlehlé místnosti teď byla namačkaná polovina obyvatel této odnože bratrstva. Na opačném konci síně se velký houf noviců v žlutohnědých hávech mačkal u obrovského krbu. Mezi nimi bylo vidět zelenomodrá, blankytně modrá, šedá, temně modrá a světlehnědá roucha učedníků a možná i několika tovaryšů z pěti řádů. Přítomni byli i dominové a mistři cechu. A hukot rozčilených hlasů se přeléval kolem Ghassana ven.

Netoužil odpovídat na otázky, ať už preminů, nebo zvědavých a vyděšených učenců, kteří se zde shromáždili. O to se může postarat Vysokověž. Trpaslíkova ráznost a stručnost, třebaže pro někoho nevhodná, může potlačit morbidní zájem a strach mezi členy cechu. A ještě pravděpodobnější bylo, že Vrchní premin Sykion nenechá věci zajít příliš daleko. Debata o nepříjemných podrobnostech počká, dokud nebudou mít soukromí.

Přesto chtěl Ghassan vědět, co se říká – a co si kdo myslí.

A jak velké podezření ohledně smrti dvou mladých učenců a chybějících listin s pasážemi z prastarých textů panuje. Jak budou učenci z této větve bratrstva reagovat?

Jeho sebeovládání narušilo prudké vydechnutí, způsobené pocitem marnosti.

Kdyby tak jen našel způsob, jak sebrat texty a odvézt je ke své větvi daleko na jihu. Tihle Numané se nehodili pro ochranu starodávných spisů, bez ohledu na to, že to byla zakládající větev bratrstva. Ve srovnání s jeho vlastní byl tento hrad jen tečkou na mapě.

Vysokověže bylo těžké v davu zahlédnout, ale stál někde u krbu. Wynn také bude poblíž. Pak se nad hustý les hlav v kápích zvedla jedna trpaslíkova mohutná ruka a Vysokověž zahřměl, aby je utišil.

Ghassanovi jej bylo téměř líto.

Statný domin byl dokonalým příkladem spolehlivého věrného trpaslíka, který dával přednost tomu, aby každý den měl svůj předem daný účelný program. Možnost chaosu v síni pro něj bude představovat muka – stejně jako pro ty za ním.

Všech pět členů Rady preminů, vůdcové pěti řádů, stálo rozptýleno před římsou velkého krbu.

Premin Sykion vypadala znepokojeně, dokonce i trochu otřeseně. Zvedla úzkou ruku ve stejném gestu jako Vysokověž a její ostrý hlas utišil hřmot v síni.

„Prosím, řekli jsme vám všechno, co víme. Zítra se dozvíme víc. Teď toho ale víc není.“

Někteří v davu se stáhli a usadili se na lavicích a stoličkách, zatímco další proudili k východům a tiše a vzrušeně mluvili.

Ve svých více než šedesáti letech byla Sykion štíhlá jako palma na travnatém pobřeží a snad lehce sehnutá jako strom, ohýbaný větrem blížící se bouře. Šedé roucho cathologa se hodilo k jejímu vyrovnanému chování stejně jako dlouhé stříbrné vlasy, spletené do copu. Il’Sänke uznával její postavení, ale jinak na ni neměl žádný názor. Jakožto premin cathologie v Calm Seattu a Vrchní premin rady této větve byla ona tím, kdo jej požádal, aby zůstal tak dlouho.

Nejblíže k ní stál Môdhrâfn Adlam, premin naturologie. Když se dav rozestoupil, il’Sänke zahlédl, že se kolem něj shlukla hrstka učedníků v hnědém, jako by u něj hledali ochranu.

Ghassan si odfrkl.

Môdhrâfnovo jméno znamenalo „hrdý havran“. Přestože bylo zvláštní, že se numanské jméno odkazovalo na zvíře, Ghassan měl dojem, že se to k hlavě naturologů, těch, kteří studovali svět přírody, hodí. Přesto by „nadutý“ bylo lepší překlad.

„Jak zemřeli?“ zeptal se mladý Nikolas roztřeseným hlasem.

Ghassan si ho doteď ani nevšiml. Nikolas Columsarn obecně nepřitahoval příliš pozornosti. Obvykle se shrbený ukrýval v některém koutě jako myš, která vyhlíží kočku. Stejně jako teď, než prošel kolem vchodu a vstoupil do Ghassanova zorného pole.

Vysokověž si odkašlal. „Kapitán městské stráže ještě neučinil závěry, ale když nejsou žádná viditelná zranění… zdá se, že mohli být otráveni.“

„Otráveni?“ zavolal jasný hlas až příliš hlasitě.

Strach skrýval i náznak pohrdání a Ghassan se ohlédl po Wynn.

Stála na levé straně krbu hned za Vysokověžem a ruce měla založené, jako by jí byla zima.

Domin Vysokověž se na ni zamračil. „Nikdo nepotřebuje poslouchat další z těch vašich nesmyslů!“

Snažil se to říct tiše, ale slova bylo přesto slyšet. Wynn se napřímila a upřela oči do Vysokověžových.

„Nebyli otráveni,“ prohlásila. „A i kdyby… ať je zabil kdokoli, ukradl listiny, které dnes ve skriptoriu mistra a’Seatta dokončili. Co jste poslali k opisu? Co na těch stránkách bylo?“

„Jejich smrt nemá s jejich úkolem nic společného!“ obořil se na ni Vysokověž. „Zabil je nějaký bandita a prostě si vzal, co našel.“

„Obyčejný lupič… a použije jed?“ opáčila Wynn chladně. „Copak to dává smysl?“

Premin Sykion prošla kolem krbu k Wynn.

„Jste unavená a přetažená, má milá, a už se připozdívá.“ Rozhlédla se po váhajících tvářích. „Všichni by si měli odpočinout. Už není o čem mluvit.“

Sykioniny hnědé oči v přepadlé tváři plné vrásek zesmutněly.

„Dnes v noci došlo ke strašlivé tragédii, ale jak říká domin Vysokověž, můžeme zjistit, že nám bratry vzal jen náhodný čin.“

Poslední novicové, učedníci a mistři se s tichým mumláním začali rozcházet a v malých skupinkách odcházeli. Někteří cestou k předním dvoukřídlým dveřím na nádvoří a svým pokojům v jiných částech hradu míjeli Ghassana.

Premin Sykion Wynn jemně postrkovala k hlavnímu vchodu.

Ghassan si nejednou všiml, jak se premin při Wynniných výbuších chová – s pochopením a soucitem, na rozdíl od Vysokověžovy vzteklé nespokojenosti. Sykionino chování však Wynn zpochybňovalo více než to trpaslíkovo. Sykion možná Wynn litovala – jako ubohou zmatenou dívku, která nestačila na cestu, na niž ji její domin v daleké zemi vyslal.

V Ghassanovi však Wynn nevzbuzovala soucit.

Vzbuzovala v něm úzkost, téměř ostražitost, a on nebyl na strach zvyklý.

Sledoval, jak Wynn přichází a v olivové tváři má poraženecký a znepokojený výraz. Co a kolik toho ví? Když jej uviděla stát za klenutým průchodem, zastavila se.

„Ani jste nešel dovnitř?“

„Nebylo mě tam třeba.“

„Všichni jsou to hlupáci,“ zašeptala. „A přece mám být ta bláznivá já? Řekněte mi… když jste poslední příčetná osoba ve světě slepého šílenství, co to z vás doopravdy dělá?“

Ghassan neviděl v řešení intelektuálních hlavolamů smysl.

„Není možné, že byli Elias a Jeremy otráveni?“ zeptal se. „Nemůžete to alespoň připustit?“

Wynnina malá ústa se sevřela a Ghassana napadlo, že jej také obviní z bláznovství. Neboť ve světě plném bláznů jsou příčetní a rozumní vždycky označováni za tupce a šílence.

„Možná,“ odpověděla tiše a rozhněvaně.

Krátce přikývl. Prošla kolem něj a mlčky zamířila ke vstupní hale a hlavním dveřím.

Ghassan udělal dva tiché kroky za ní, právě jen tak, aby se dostal z dohledu lidí ve společenské síni. A pomalu zamrkal.

V odštěpku tmy za víčky vyvolal v mysli obraz Wynniny tváře. Přes ni přetáhl tvary, linie a znamení zářících symbolů, vytažených z hlubin vlastní paměti. Jeho myšlenkami projelo zaříkání rychleji, než by je dokázaly zformulovat rty.

Jed, to určitě! Zaslepenost… všichni jsou slepí vůči tomu, co vím!

Ghassan il’Sänke měl zavřené oči a v jeho mysli vybuchla kakofonie Wynniných myšlenek.

Zabil je nemrtvý…

Dával pozor, aby se neponořil příliš hluboko. Pátrání po něčem jiném než jen povrchových myšlenkách mohlo vzbudit pozornost cíle. Dokonce i kdyby neměla tušení, co ji v nitru vylekalo, nepřál si její paranoiu podporovat – ještě ne.

Kéž by tady byla Magiera. Nebo Leesil… ten by se takovému nápadu pořádně vysmál… použít při loupeži jed.

V její rozrušené mysli bylo těžké zachytit něco souvislého.

Jak se ta věc mohla nakrmit, aniž zanechala stopy? A proč ukradla listiny? Chap by na to přišel. Kde jsi, když tě potřebuju?

Ghassan slyšel, jak Wynn zvedá jeden z železných kruhů na dvoukřídlých dveřích – ale neslyšel je otevřít se.

Jak mohl il’Sänke slyšet to o jedu… když nebyl ve společenské síni?

Pravá ruka se mu chvěla, možná námahou, a on se natáhl, aby druhou rukou třas zastavil. Wynn věřila tomu, že smrt těch dvou je nějak spojena s texty… s texty, které sem nikdy neměly být přineseny a odnož bratrstva v Calm Seattu je nikdy neměla dostat k překladu.

Myslela jsem si, že il’Sänke bude… alespoň on by mi měl věřit… myslela jsem si… jsem tak sama.

Ghassan slyšel, jak se těžké dveře se skřípěním otevírají, a pak se chodbou rozlehlo zadunění, když se zavřely. Dokonce i ve Wynniných neuspořádaných myšlenkách vycítil rozhodnost. Jak daleko zajde, aby odhalila pravdu – to, co už věděl, nebo se teprve měl dozvědět?

Jak daleko musí zajít on, aby ji zastavil?

Kapitola 3

Následujícího dne těsně před polednem pobízel Rodian svou znamenitou bílou klisnu vzhůru Starou procesní cestou směrem k bráně ve vnitřním opevnění hradu Učeného bratrstva.

V prostoru za vnitřní hradbou hradu nyní rostly štíhlé osiky, jejichž horní větve přerůstaly vrcholek zdi. Královská rodina kdysi navrhla, aby byly celé hradby strženy. Ničím nerušený pohled na pevnost bratrstva by mohl posílit dojem přístupnosti vědění ve městě. Učenci však už prostor za hradbou přeměnili na úzké hájky, zahrady a přírodní skleníky – s výjimkou míst, kde byly zvnějšku k pevnosti přistavěny další budovy. Obávali se toho, že by se po jejich vzácných zahradách potulovalo příliš mnoho lidí. Nebo to tak alespoň tvrdili.

Rodian měl na to vlastní názor. Tito zneklidňující učenci byli tajnůstkáři a on se vůbec netěšil na dnešní výslechy.

Projel branou ve vnitřním opevnění a zamířil k ohromné vstupní strážní budově pevnosti. Než jeho kůň vstoupil do tunelu vedoucího na vnitřní nádvoří, vyběhla ven mladá zavalitá žena v šedém hávu.

„Premin Sykion a domin Vysokověž vás očekávají, kapitáne,“ řekla. „Postarám se o vašeho koně.“

Zatímco sesedal a podával jí uzdu, podíval se mladé učence do tváře. Její oči mu připadaly tupé a bezduché, ale přesto prokázala dostatečné schopnosti, aby se stala učednicí. Když dívka odváděla koně, Rodian zavrtěl hlavou a zamířil do tunelu.

Všechny tři padací mříže byly vytažené, tedy ne že by je toto místo stále potřebovalo. Jeho kroky po dláždění se rozléhaly, dokud nevyšel na široké obdélníkové vnitřní nádvoří. Dnes měl přes uniformu přehozený plášť a meč ukrytý. Kdyby to bylo možné, poslal by sem místo sebe Garrogha.

Učenci byli svými ideály tak pomýlení, ale Rodian znal pravdu o vyšším vědění. Něco, co oni netušili.

Vědění náleží požehnaným.

Jen ti s nejvyšším vnímáním byli hodni používat nejvyšší vědomosti – vše pro zlepšení života těch méně obdařených. Cokoli jiného znamenalo nechat mulu řídit vozík, zatímco vozka si navlékl ohlávku a postroj. A takovéto vědomosti musely být svázány s pevným morálním kodexem, na rozdíl od slepého lpění na pravidlech etiky. Ano, existovaly zákony a pravidla, které se měly dodržovat, neboť taková byla jeho práce, ale to nebylo totéž.

Kdyby se jen více učenců, zvláště mistrů, dominů a preminů, připojilo k jeho vlastním bratřím, mohla by jejich služba lidstvu jednoho dne získat velkou proslulost. V jeho chrámovém sboru však žádní učenci nebyli. Přestože jej to trápilo v jeho víře v Požehnanou trojici cítění, pro ně to byla větší ztráta.

Rodian svižně zamířil nádvořím k hlavním dveřím velké pevnosti. A než se jich vůbec dotkl, jiný mladý učenec je otevřel.

„Prosím, pojďte za mnou, pane.“

Teplo uvnitř bylo příjemné, ale Rodian se obrnil pro soukromé přijetí u premina cathologů, hlavy celé odnože bratrstva. Snad budou přítomni další mistři a dominové, kteří oběti znali.

Mladý učenec jej provedl vchodem a pak zabočil doleva do dlouhé chodby. Zepředu se k nim nesl tichý šum hlasů, kroků a dalších zvuků, což jej mátlo. Chlapec zahnul do širokého oblouku vpravo.

Rodian vstoupil do rozlehlé společenské místnosti, kde vzadu ve velkém krbu plál oheň. Kolem hrubých stolů, lavic a stoliček, posetých knihami a pergameny, procházelo mnoho postav v hávech. Dva chlapci dojídali časný oběd. Všichni se na něj podívali.

Rodian prudce vydechl. Toto nebylo správné místo pro kladení otázek.

Nevšímal si zvědavých tváří a rozhlížel se kolem, dokud u jednoho z dlouhých stolů nezahlédl domina Vysokověže. Trpaslík si tiše a nevrle povídal s vysokým Sumanem jménem il’Sänke. V čele stolu stála štíhlá žena v šedém.

Než na toto místo vstoupil, věnoval Rodian čas tomu, aby prozkoumal strukturu řádů v bratrstvu. Ženě visel na záda dlouhý stříbrný cop a houpal se nad záhyby její shrnuté kápě. Byla tak štíhlá, že by při pohledu z boku téměř nebyla vidět. Když obrátila hlavu směrem, kterým ukazoval Vysokověžův silný prst, její klidné hnědé oči spočinuly na Rodianovi.

Přiblížil se k ní s uctivým pokývnutím a čekal, že promluví jako první, ale ona mu jen pronikavým pohledem hleděla do očí.

Vrchní premin Sykion – přes všechnu naivitu učenců – působila dojmem chladně uvažujícího intelektu.

Odkašlal si a náhle pocítil potřebu se omluvit za vyrušení, ale byl to hloupý nápad.

Vysokověž vstal. „Co jste zjistil?“

Rodian otázku ignoroval a díval se jen na premina. „Očekával jsem schůzku ve větším soukromí. Mohli bychom si promluvit ve vaší kanceláři?“

Zdálo se, že její vyrovnanost lehce zakolísala. „Jistě nám můžete svou zprávu přednést tady.“

„Myslím, že jste mě špatně pochopila,“ namítl zdvořile. „Jsem tady, abych získal informace o obětech, ne proto, abych vám podal zprávu.“

„Co vám můžeme říct, co ještě nevíte?“ zeptala se. „Napadli je v uličce, ne tady. Nebylo by užitečnější, kdybyste pátral po vrahovi?“

Rodian ani nemrkl a neurazil se. I za tu krátkou dobu v pozici kapitána městské stráže už takovému nepřátelství čelil. Rodina a přátelé – dokonce i ti s vyšším intelektem – zřídkakdy chápali, co má soukromý život oběti společného se zločinem.

„Vaše kancelář, premine?“ zopakoval.

„Tak tedy moje pracovna,“ zasáhl do toho Vysokověž.

„Vaše je stejně vysoko jako moje,“ odvětila Sykion.

„Ale blíž,“ dodal a podíval se na Rodiana. „Bude to vyhovovat?“

Rodian přikývl, ačkoli jeho pozornost se zatoulala jinam.

Domin il’Sänke mlčky zůstával usazený na místě. Jeho tmavě hnědé oči, které se v uličce zdály téměř černé, hleděly stejně pozorně jako tehdy. Něco na cizincově napjatém tmavém obličeji Rodiana rozčilovalo stejně jako barva jeho roucha – půlnoční modř Řádu metaologie.

Ti, co šťourají do víry druhých, fušují do tajemství a myslí si, že chápou vyšší realitu.

„Vy pojďte také,“ řekl Rodian.

Il’Sänke kývl souhlasně hlavou, ale premin Sykion do toho přívětivým hlasem zasáhla.

„Domin il’Sänke o těch mladých catholozích, které jste našli mrtvé, nic neví, protože nepatří k jejich řádu. Je tady, aby mně pomohl porozumět tomu, co včera večer viděl.“

„Trvám na tom,“ opáčil Rodian, „protože tam včera v noci byl.“ Rychle se rozhlédl síní a prohlížel si přítomné. „Kde je ta mladá žena? Promluvím si i s ní.“

„Wynn Hygeorht odpočívá,“ řekla premin. „Snadno se rozruší a nikdy jí nemělo být dovoleno, aby byla svědkem tragédie, k níž včera v noci došlo.“

Sykion vrhla po Vysokověžovi klidný, mírně káravý pohled.

„Dobře, tak tedy později,“ ustoupil Rodian. „Kudy?“

Vysokověž se zamračil ještě víc než obvykle, ale pak se statný trpaslík obrátil, aby je vedl.

Vyšli severní stranou síně a mlčky prošli dlouhými chodbami a zatáčkou. Když dorazili ke dveřím někde na konci pevnosti, dokázal Rodian nanejvýš odhadnout, že se otevírají do staré severní věže hradu. Vstoupili do dolní komnaty věže.

K jeho překvapení zde byla vybudována vnitřní zeď; mezi ní a vnější zdí mířilo vzhůru točité schodiště. Vystoupili do třetího podlaží, kde se Vysokověž zastavil před silnými dubovými dveřmi. Domin je otevřel a počkal, až ostatní vstoupí.

Rodian vešel dovnitř.

V dřívějších dobách, kdy v pevnosti žili první vladaři a jejich ozbrojené síly, místnost pravděpodobně bývala zbrojnicí. Na základě svých krátkých setkání s dominem Rodian očekával, že v místnosti bude vládnout neuspořádaný chaos. Nemýlil se.

Stůl ztmavlý stářím byl téměř pohřbený pod hromadou knih a papírů, a dokonce i několika malých dřevěných schránek. Na vrcholku hromady ležel otevřený těžký svazek vázaný v roztřepaném plátně. Velká studená lampa, jejíž krystal stále ještě vydával matné světlo, stála na rohu poblíž starého džbánku, plného umazaných brků. Na podlaze pod krátkými dubovými knihovnami, stejně letitými jako stůl, ležely hromady pergamenů a papírů.

Zdálo se, že poněkud temná, i když ne ponurá vnitřní stěna pracovny se zvedá společně s vnější věžní zdí a schody vzhůru. Hluboko ve třech silných stěnách místnosti byla zasazená úzká tabulová okna. Kdysi to bývaly střílny pro lukostřelce, aby mohli bránit hrad. Jedním z oken viděl Rodian přímo na západ přes zdi pevnosti a vnitřní opevnění na město.

Trpaslík pravděpodobně očekával, že mimo tuto místnost budou všichni – včetně jeho samého – udržovat dokonalý pořádek. Tady si však počínal podle svého. Rodian takové typy znal.

Nepřál si, aby to vypadalo, že sem ostatní nějak nahání, proto ustoupil stranou a čekal, až Sykion a Vysokověž vejdou dovnitř. Il’Sänke za nimi všemi tiše zavřel dveře.

„Jsou tady jen dvě židle,“ zabručel Vysokověž.

Rodian preminovi pokynul, ať se posadí. Sám zůstal stát a vytáhl zpoza opasku malý zápisník.

„Zjistili jste příčinu smrti?“ zeptala se Sykion.

Rodian odpověděl opatrně. „Léčitel z městského špitálu dnes ráno těla prozkoumal.“ A on si výslovně vyžádal někoho mimo vliv bratrstva. „Jeho zjištění ještě nejsou úplná,“ dodal.

To byla zčásti lež a už nedodal, že léčitel nedokázal poskytnout přesvědčivý nález. Pokud oběti zabil nějaký rychle působící jed, vdechnutý nebo vstřebaný kůží, léčitel nenašel známky ničeho takového. Rodian však nemohl dovolit, aby se tento výslech obrátil a on sám se ocitl v pozici vyslýchaného.

„Má některý z těch mladých mužů ve městě nebo poblíž pokrevní příbuzné?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla premin. „Jeremyho rodina pochází z Faunieru, ale oba jeho rodiče už zemřeli. Eliasova rodina žije na západním pobřeží, poblíž svobodného města Drist. Myslím, že jeho otec je rybář. Už jsme jim poslali zprávu o té tragédii.“

Rodian přikývl a udělal si pár poznámek. „Budu potřebovat jména přátel a nejbližších známých obětí, všech, kdo s nimi měli blízké osobní vztahy, a také potřebuji vědět, co zahrnovaly jejich každodenní povinnosti a s kým se při tom stýkali. Zvlášť pokud došlo k nějakým významným hádkám, ať už osobní nebo pracovní povahy. A musím vědět, kde se tyto osoby včera v noci nacházely.“

Premin na něj zůstala zírat.

„Je to běžný postup, ale nutný,“ ujistil ji.

Její tenké rty se rozevřely a zase zavřely a zahleděla se na Vysokověže.

Trpaslík obešel stůl a těžce dopadl do širokého křesla, vhodného pro mohutné příslušníky jeho druhu. Působilo to trochu vypočítavě, aby se Rodian cítil jako novic či učedník, předvolaný k soukromému pokárání. Vysokověž si odfoukl.

„Všichni zdejší učedníci a tovaryši jsou přátelé,“ zabručel. „Ale mají příliš mnoho práce, než aby se sbližovali… nebo se z nich stávali milenci. Jsou tady, aby studovali – ne jeden druhého pronásledovali jako kozli v říji.“ Odkašlal si. „A nesoupeří spolu, leda snad ve zlepšení naší práce. Povzbuzujeme je k diskuzím, neboť ty jsou tyglíkem, z něhož extrahujeme pravdu. Žádný takový seznam jmen tady nezískáte… protože vám žádný nemůžeme poskytnout.“

Rodiana rozpálil hněv.

Jestli si tihle domýšliví učenci myslí, že s ním mohou jednat takto vyhýbavě, tak se vážně mýlí. Když se ujal velení Shyldfälchů, už měl za sebou čtyři vyřešené vraždy, které jeho předchůdce považoval dávno za nevyřešitelné. Nedosáhl svého postavení tím, že by se nechal snadno zastrašit.

„Jména pomohou omezit okruh pátrání,“ odpověděl věcně.

„Ptáte se na alibi?“ dožadovala se premin a do ostrého hlasu se jí vloudil nepatrný náznak obav.

„Samozřejmě,“ odvětil. Co tihle lidé při vyšetřování vraždy očekávali? „Předpokládám, že vy tři jste všichni byli včera v noci tady?“

„To je nehoráznost!“ zavrčel Vysokověž tak hlasitě, až se to odrazilo od stěn. „Odporné náznaky… a plýtvání časem!“

„Mohl bych požádat poručíka Garrogha, aby přivedl pár mužů a tuto informaci získal,“ řekl Rodian. „Ačkoli by to zabralo víc času – a bylo by to nevybíravější – promluví si s každým, kdo tady bydlí. Bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat. Raději bych si počínal… účelněji.“

Po několik úderů srdce nikdo nepromluvil.

„Byla jsem s několika učedníky v nové východní knihovně,“ promluvila Sykion, „a instruovala je o tom, jak řádně vyučovat novice. Mám za to, že domin Vysokověž dohlížel na úklid po večeři. My tady nezaměstnáváme služebnictvo a o všechny každodenní povinnosti se dělíme rovným dílem. Domin il’Sänke…“

„Byl jsem sám venku,“ přerušil ji il’Sänke a s pokrčením ramen dodal: „A nemám nikoho, kdo by dosvědčil, kde jsem byl.“

Rodian si jej pozorně prohlédl. „Byl jste po večeři venku? Proč?“

„Nesl jsem dopis do kanceláře kurýrní služby v přístavu. Jen zpráva mé domovské odnoži bratrstva.“

„Kurýrní kancelář není obvykle otevřená po setmění.“

„Den uplynul příliš rychle,“ odvětil il’Sänke. „Přestal jsem myslet na čas a pak spěchal, ale dorazil jsem příliš pozdě.“

„Proč jste nepočkal do rána?“ opáčil Rodian. „Najít loď, která míří k sumanskému pobřeží, by mohlo trvat celé dny?“

„Slyšel jsem o jedné, co už kotví v přístavu,“ odpověděl il’Sänke. „Chtěl jsem mít jistotu, že při její zpáteční cestě bude můj dopis na palubě.“

Rodian si do notesu rychle udělal další poznámku. Bude snadné ověřit, jestli některá loď míří tak daleko na jih. Právě když se chystal v této záležitosti dále vyptávat, vložil se do toho Vysokověž.

„Jsem si jistý, že dokážete najít lidi, kteří il’Sänka viděli poblíž přístavu – ve kterém je neustále rušno, vzhledem k tomu, že Calm Seatt je nejdůležitější přístav na severu. A teď, pokud už nemáte nic dalšího, navrhuji, abyste se vy a vaši muži s otázkami vydali na ulici.“

„Co Jeremy s Eliasem dělali po setmění venku?“ zeptal se Rodian. „Včera v noci se zdálo, že si děláte starosti o ‚listiny‘, které nesli.“

Místnost se ponořila do napjatého ticha. Il’Sänke lehce přimhouřil oči a Rodian postřehl, že štíhlá Sykion nepatrně změnila držení těla.

„Listiny neměly s jejich smrtí nic společného,“ řekla premin, klidně a rozvážně. „A jakkoli litujeme jejich ztráty, není to nic ve srovnání se životy dvou z nás. Práci, kterou obsahovaly, je možno provést znovu.“

Rodian zdvořile naslouchal jejímu téměř nepostřehnutelně zvýšenému hlasu. Udeřil na citlivou strunu.

Možná že krádež listin byla pouze náhodná. Možná neměla s vraždami přímo nic společného. Pro tyto tři však představovala něco skutečně vážného.

„Včera v noci,“ pokračoval Rodian, „mistr a’Seatt řekl, že do jeho dílny posíláte koncepty k přepisu. Předal Jeremymu a Eliasovi listiny, které měli odnést zpátky. Co pro vás jeho lidé včera opisovali?“

Domin il’Sänke se o krok přiblížil. Podržel ruce před tělem a propletl tmavé prsty.

„To zpaměti nikdo z nás neví,“ odpověděl. „Skriptorium mistra a’Seatta je jedno z několika, která pro nás tuto práci vykonávají. Koncepty posíláme do mnoha písařských dílen ve městě.“

„Každý večer?“ zeptal se Rodian.

„Za svítání,“ odpověděla Sykion, která vypadala s il’Sänkovým vysvětlením až příliš spokojená. „Tento cech pracuje na rozsáhlém projektu. Máme zde učence zběhlé v přepisech, ale u materiálů, které přidáváme do svých knihoven a archivů, dáváme přednost odborníkům ze soukromých skriptorií.“

Odmlčela se a obrátila na místě tak, aby hleděla přímo na něj.

„Kapitáne… tato práce bez komplikací probíhá téměř půl roku, takže nevidím důvod, proč by nyní někdo kvůli takové krádeži zabíjel. Elias s Jeremym byli v nesprávnou dobu na nesprávném místě… a zabiti jen náhodou.“

Rozsáhlý překladatelský projekt, na němž se pracuje téměř šest měsíců?

„Co se překládá?“ zeptal se Rodian.

„Tuto informaci vám nemůžeme dát,“ odpověděl il’Sänke.

„Dáte mi všechno, oč požádám,“ prohlásil Rodian. „Toto je vyšetřování vraždy.“

Premin Sykion se přísně zamračila a vrásky na tváři se jí prohloubily.

„Pokud se poradíte s královským ministrem pro záležitosti města, zjistíte, že tento projekt spadá pod výlučnou pravomoc bratrstva. Jedná se o citlivou záležitost. Dokud nám veličenstva nesdělí něco jiného, nikomu mimo cech nebude sdělena žádná informace o tomto projektu.“

Její pohled ztvrdl, jako by tato zdvořile odměřená slova byla vším, co je třeba říci.

Rodian potlačil zklamání.

Královská rodina prokazovala bratrstvu velkou přízeň stejně jako po celé generace předtím. Pokud za učenci stáli král s královnou, bylo by pro něj nebezpečné na tuto záležitost tlačit, dokonce i s odvoláním na zákon. Čím více se však tito tři vyhýbali hovoru o projektu a obsahu listin, tím byl Rodian zvědavější.

Jak moc – nebo jak málo – to mělo společného se smrtí dvou mladých učenců?

„Pokud mi nemůžete říct, co se překládá,“ pokusil se, „alespoň mi můžete sdělit, kde a jak byly dotyčné materiály získány.“

Vysokověž se kousl do rtů a obrátil oči k il’Sänkovi. Suman vypadal nejistě a Sykion nakonec zavrtěla hlavou.

„Tohle přece určitě nemůže být tajné?“ zeptal se Rodian. „Pokud je ta práce tak důležitá, každý novic a učedník v cechu by věděl, odkud pochází. Šeptanda se nedá zastavit.“

„Nepokoušejte se nikoho z nich otravovat,“ varoval jej Vysokověž, „nebo vznesu formální stížnost… a ne k nejvyššímu žalobci, ale k samotným veličenstvům!“

Rodian byl v koncích. Směs podezření a pocitu marnosti v něm zadusila jakoukoli odpověď. V tuto chvíli se zde nemohl nic dozvědět, a tak se obrátil ke dveřím. Il’Sänkův zamračený výraz ho jen na kratičký okamžik přiměl zaváhat – a pak zmizel. Rodian sevřel kliku dveří.

„Pošlete někoho pro Wynn Hygeorht – hned. Promluvím si s ní o samotě.“

A otevřel dveře.

„Nepřijatelné!“ vykřikl Vysokověž od stolu. „Nedovolíme, aby ji někdo jako vy zastrašoval! Jeden z mistrů bude u toho.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V šeru a stínu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.