Copyright © 2012 by Barbara Wood

Translation © Petra Klůfová, 2012

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE DIVING

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2012

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-229-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-230-0 (mobi)

Obsah

1. kniha: Řím 54 n. l.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

2. kniha: Germánie

8.

9.

10.

3. kniha: Itálie

11.

12.

4. kniha: Sýrie

13.

14.

15.

16.

17.

18.

5. kniha: Babylon

19.

20.

6. kniha: Persie

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

7. kniha: Čína

30.

31.

32.

33.

8. kniha: Babylon

34.

35.

36.

37.

38.

39.

9. kniha: Řím 64 n. l.

40.

41.

1. kniha

Řím

54 n. l.

1.

Přišla hledat odpovědi.

Toho rána se devatenáctiletá Ulrika probudila s pocitem, že něco je špatně. A zneklidňující pocit sílil po celou dobu, co se koupala a oblékala. Nezmizel, ani když jí otroci zapletli vlasy, zavázali sandály na nohou a donesli pšeničnou kaši a kozí mléko k snídani. Nevysvětlitelný pocit přetrvával a Ulrika se nakonec rozhodla zajít do Ulice věštců, kde vizionáři a mystikové, šamani, astrologové a jasnovidci nabízeli vysvětlení záhad lidského života.

Zatímco otroci ji hlučnými římskými ulicemi nesli v nosítkách zahalených závěsem, lámala si hlavu otázkou, co v ní ten neklid probouzí. Ještě včera bylo všechno v pořádku. Navštívila přátele, zdržela se v obchodě s knihami, chvíli tkala – prostě typický den ženy jejího původu a vzdělání. Ale pak v noci měla ten prazvláštní sen…

Hned po půlnoci se Ulrice zdálo, že vstala z postele, přistoupila k oknu, vylezla ven a bosýma nohama dopadla do sněhu. Ve snu se všude kolem ní tyčily vysoké borovice, sad za vilou zmizel a vystřídal ho les a přes tvář zimního měsíce se s šepotem hnaly mraky. Spatřila stopy mohutných tlap, vedoucích sněhem do lesa. Ulrika je sledovala a cítila měsíční světlo na nahých ramenou. Po chvíli narazila na velkého huňatého vlka se zlatýma očima. Posadila se na sníh, vlk k ní přišel, lehl si a hlavu jí položil do klína. Noc byla jasná, čirá jako vlčí oči upřené do jejího obličeje. Ulrika cítila, jak ve zvířecí hrudi vytrvale buší mohutné srdce. Zlaté oči zamrkaly, jako by říkaly: Tady je důvěra, tady je láska, tady je domov.

Ulrika se probudila celá zmatená: Proč se mi zdálo zrovna o vlkovi? Můj otec se jmenoval Wulf – Vlk, ale dávno zemřel v daleké Persii.

Byl ten sen znamení? A čeho?

Otroci s nosítky zastavili a Ulrika vystoupila: vysoká dívka v dlouhé říze ze světle růžového hedvábí, s šálem stejné barvy, jenž měla ovinutý přes hlavu i ramena, aby cudně zakrýval zlatohnědé vlasy a ladnou šíji. Kráčela hrdě a sebejistě, aby zamaskovala vzrůstající obavy.

Ulici Věštců tvořil jenom úzký průchod, schovaný ve stínu nájemních baráků, nalepených jeden k druhému. Pestrobarevné a flitry ozdobené stany a stánky mystiků, vykladačů budoucnosti, vizionářů a proroků vypadaly lákavě. Obchody díky davům zvědavců a zájemců o amulety, kouzelné relikvie a suvenýry pro štěstí jenom kvetly.

Ulrika vkročila do uličky s nadějí, že se dozví význam svého snu, a hned na ni začali dorážet pouliční kšeftaři a prodejci: tvrdili o sobě, že jsou „praví Chaldejci“ a mají přímo propojení s budoucností, mají „třetí oko“, jímž dohlédnou za hranice jsoucna. Nejdřív zamířila k ptačímu věštci, který měl v klecích holuby a za pár drobných mincí zájemcům vykládal osud z ptačích vnitřností. S rukama ulepenýma krví ujišťoval Ulriku, že do roka si najde manžela. Přešla k sousednímu stánku, kde další věštec četl z kouře a tvrdil, že kadidlo Ulrice předpovídá pět zdravých dětí.

Dívka šla dál, až zhruba ve třech čtvrtinách uličky objevila postavu, která pod sebou měla jen rozedranou rohož. Nestínila ji žádná bouda ani stan. Věštkyně seděla se zkříženýma nohama, na sobě dlouhou bílou řízu, jež to nejlepší měla dávno za sebou, protáhlé kostnaté prsty položené na špičatých kolenou. Sklopená hlava upoutávala vlasy černějšími než uhel, padajícími po obou stranách přísné pěšinky na ramena a záda. Ulrika netušila, proč si z celé ulice vybrala zrovna tuhle žebračku – možná proto, že pravda ženu zřejmě zajímala víc než peníze. Zastavila se před podivnou bytostí a vyčkávala.

Po chvíli věštkyně zvedla hlavu. Ulrika se její tváře vylekala. Ženin obličej zarámovaný rovnými vlasy byl dlouhý a úzký, pod zažloutlou pokožkou trčely ostré kosti. Truchlivé černé oči pod nápadně vyklenutým obočím tázavě vzhlédly k dívce.

Žena téměř nepřipomínala lidskou bytost a těžko se dal určit i její věk. Mohlo jí být dvacet, ale klidně i osmdesát. Vedle ní podřimovala hnědočerná skvrnitá kočka. Ulrika poznala egyptskou mau, o níž se tradovalo, že patří k nejstarším kočičím plemenům, možná je dokonce prapředkem všech koček.

Ulrika se opět zadívala do hluboko zapadlých černých očí, přetékajících smutkem a moudrostí.

„Máš pro mě otázku,“ oslovila ji věštkyně dokonalou latinou.

Hluk v uličce jako by utichl. Před pohledem snědé Egypťanky nebylo úniku. Hnědá kočka spokojeně spala.

„Chceš se mě zeptat na vlka,“ pokračovala žena hlasem, jenž se zdál starší než píseň Nilu.

„Objevil se mi ve snu, ó Moudrá. Bylo to znamení?“

„Znamení čeho? Polož mi svou otázku.“

„Nevím, kam patřím, Moudrá. Moje matka je Římanka, otec Germán. Já jsem se narodila v Persii a většinu života strávila na cestách s matkou na její pouti za poznáním. Ale kamkoliv jsme přišly, všude jsem si připadala jako psanec. Bojím se, Moudrá, že pokud se nedozvím, kde je moje místo, nikdy nezjistím, kdo vlastně jsem. Je ten vlčí sen znamením, že patřím do Porýní k lidu mého otce? Nastal čas, abych odešla z Říma?“

„Znamení jsou všude kolem tebe, dcero. Bozi vedou naše kroky vždy a všude.“

„Mluvíš v hádankách, ó Moudrá. A mohla bys mi aspoň prozradit, co mě čeká v budoucnosti?“

„Potkáš muže,“ přikývla věštkyně, „jenž ti nabídne klíč. Vezmi ho.“

„Klíč? K čemu?“

„To se dozvíš, až přijde čas…“

2.

Ulrika vstoupila do zahrady skryté za vysokou zdí na pahorku Esquiline, přitiskla si ruku na prsa a pod hedvábnou látkou oděvu nahmatala Ódinův kříž, ochranný amulet, který nosila od dětství. Na prsou ucítila konejšivý, důvěrně známý tvar a sama sebe se snažila přesvědčit, že všechno bude v pořádku. Tísnivý neklid, s kterým se ráno probudila, ji doprovázel celý den a nyní, když se rudooranžové slunce sklánělo za mramorové římské památky, se Ulrika téměř dusila. Toužila, aby se všechno vrátilo k normálu. Teď v podvečer by udělala všechno pro to, aby ji trápily jen obyčejné starosti, s jakými se běžně rozčiluje. Například všeobecné očekávání, že se provdá za Drusa Fidelia.

Ulrika nechtěla být vzpurná. Řím své dcery vychovával pro role manželek a matek. Všechny její přítelkyně už byly vdané nebo zasnoubené (kromě chudinky Cassie, které zaječí pysk zajistil celoživotní staropanenství). Nic jiného je prostě nenapadlo. Mladá žena bez ochranného mužského doprovodu představovala vzácnost. Dokonce i vdovy bydlely u svých mužských příbuzných. Své nejlepší přítelkyni se Ulrika svěřila, že se za Drusa Fidelia ani za jiného muže vdát vůbec nechce, a družka namítla: „Vždyť žádná dívka nedá dobrovolně přednost životu bez manžela! Ulriko, co by sis počala?“ Na to Ulrika znala jen neurčitou odpověď, že se cítí vyvolená k jinému osudu. Přesnější představu o tom ale neměla. Matka ji naučila základy ranhojičství, přípravy a použití různých léků, lidské anatomie a určování diagnózy, ale Ulriku to nelákalo, nechtěla se stát léčitelkou.

Stála v zahradě, dívala se na hosty scházející se na večírek a v duchu si říkala: Muži z Říma se s ženami z příbuzenstva zdraví polibkem na tvář ne z lásky, ale aby se přesvědčili, zda ze svých sester nebo dcer neucítí alkohol; tak krutě je ovládají. Ulrika se doslechla, že muži v Germánii se k ženám chovají s větší úctou, jako k sobě rovným.

Ulrika dospívala mezi římskými vilami a ulicemi a chrámy. Poznala přelidněná a hlučná města i přepychový život v nádherném domě na pahorku Esquiline. Ale co vysokohorské lesy, zahalené mlhou a tajemstvím? Ode dne, kdy se naučila číst, Ulrika hltala každou knihu o Germánech, lidu svého otce, vstřebávala jejich kulturu a obyčeje, jejich víru i historii. Dokonce se naučila mluvit jejich jazykem.

Ale proč jsem to všechno dělala? ptala se sama sebe, zatímco sledovala procesí hostů, houfující se na nádvoří domu tety Pauliny: dámy v rozevlátých dlouhých šatech, muži v tunikách ke kotníkům a skvostných tógách. Že by to náhodou byla příprava na cestu do země, kam skutečně patří? Nebyla by to snadná pouť. Její otec Wulf zemřel už dávno, ještě před jejím narozením. Pokud měl příbuzné, Ulrika je nikdy nenajde, nepozná. Věděla jen, že byl princ a hrdina svého lidu z lesů a odkázal jí krev vládnoucích rodů z Porýní a jasnovidců.

Zahradou vanul větřík, rozechvíval větve a listí i jemné plátno Ulričiny řízy. Podle poslední módy se její šaty skládaly z mnoha vrstev a řady různě dlouhých šálů v nejrůznějších odstínech modré, temně azurovou počínaje a světlounkou modří ranní oblohy konče. Dlouhé vlasy měla zapletené, stočené do uzlu na šíji a přes ně přehozený šafránově žlutý závoj zvaný palla, jenž jí zakrýval paže a splýval až hluboko pod pás. Oblečení doplňovaly zlaté náušnice a náramky.

Zamrazilo ji v zádech. Pokud mi je souzeno odejít, kdy a jak se to stane?

„Tady jsi, moje milá!“

Ulrika se ohlédla a spatřila matku vcházet do zahrady. Čtyřicetiletá Selene má vznosnou, elegantní postavu zahalenou do vrstev jemných látek v rudé a oranžové barvě. Tmavě hnědé vlasy, střízlivě stažené na šíji, zakrýval nachový závoj.

„Paulina mi řekla, že tě najdu tady,“ usmála se Selene a láskyplně rozevřela dceři náruč.

Paní Paulina byla ovdovělá šlechtična a vila patřila jí. Ulrika jí říkala tetičko, protože Paulina byla nejlepší přítelkyní její matky. Pohybovala se v nejvyšších římských kruzích. Na večírek pozvala jen ty nejvznešenější a nejbohatší občany a Selene jako ranhojička a blízká přítelkyně císaře Claudia byla mezi nimi.

Ulrika se do matky zavěsila a spolu kráčely k domu. Cestou minuly trojici mužů s prkenným vojenským držením těla, kteří zrovna vášnivě diskutovali o válečné strategii. Přes bílé tuniky měli přehozené tógy s fialovým lemem. Při pohledu na obě ženy se muži odmlčeli a představili se. Když se jeden z nich, příjemně pohledný voják, jemuž v opálené tváři svítily bělostné zuby, uvedl jako Gaius Vatinius, vycítila Ulrika, jak matka ztuhla. „Velitel Vatinius?“ vyhrkla Selene. „Už jsem o tobě slyšela, veliteli?“

Jeden z mužů se zasmál. „Pokud ne, má paní, pak bys ho krutě zklamala! Vatinius by nepřežil, že v Římě žije krásná žena, která ho nezná.“

Ulrice neušlo napětí v matčině hlase a o to zkoumavěji si muže prohlížela. Byl vysoký, něco málo přes čtyřicet, s hluboko zasazenýma očima a velkým rovným nosem. Byl pohledný jako socha vytesaná z mramoru a choval se nadutě, třebaže v koutku rtů mu pohrával úsměv.

„Nejsi náhodou,“ pokračovala Selene se zatajeným dechem, „ten Gaius Vatinius, jenž před lety bojoval na Rýně?“

Mužův úsměv se prohloubil. „Takže ses o mně přece jenom doslechla.“

Gaius Vatinius se zadíval na Ulriku, pohledem jí klouzal po těle, opakovaně a zvolna, což dívce bylo nepříjemné. Hned nato však otrok ohlásil začátek večeře a trojice mužů s omluvou zamířila k domu.

Ulrice stačil jediný pohled na matku, aby si všimla, že zbledla jako křída. „Gaius Vatinius tě rozrušil, maminko. Co je zač?“

Selene uhnula před dcerou očima. „Kdysi velel legiím na Rýně. Je to už dávno, ještě před tvým narozením. Pojďme dovnitř.“

V sále stály čtyři hodovní stoly, každý ze tří stran obklopený pohovkami. Zasedací pořádek určoval přísný protokol, jenž ty nejváženější hosty usadil na čestnou levou stranu pohovek, kde se při jídle mohli pohodlně opřít o levý loket. Čtvrtá strana stolu zůstala přístupná, protože otroci tudy přinášeli jídlo a pití. Stolům kraloval pečený bažant zdobený vlastními pery a kolem něj se nabízelo množství nejrůznějších chodů, z nichž si hosté nabírali sami podle chuti. Hovor třiceti šesti lidí rázem zaplnil jídelnu, takže melodii, s níž právě sólově vystupoval pištec, téměř přehlušil.

Ulrika užuž mířila na své místo po boku právníka Maxima, když se mimoděk ohlédla po Gaiu Vatiniovi. Udiveně se zastavila.

Na podlaze u velitelova boku seděl obrovský pes.

Ulrika svraštila obočí. Proč by nějaký člověk přiváděl psa na slavnostní večeři? Rozhlédla se po hostech, kteří se smáli a vychutnávali víno a lahůdky. Vážně to nikomu nepřipadá divné?

Dívka se opět zadívala na zvíře a leknutím až pootevřela ústa. Náhle se nemohla nadechnout. Ne, žádný pes! Vlk! Velký, šedý, huňatý, s pronikavýma očima a vztyčenými slechy, přesně jako ve snu. Zatímco se Gaius Vatinius věnoval zábavě se spolustolovníky, zvíře se dívalo přímo na ni.

Ulrika od toho nádherného tvora nedokázala odtrhnout pohled.

Ale než stačila udělat další krok, zvíře se pomalu rozplynulo a zmizelo. Ulrika jen nevěřícně mrkala. Vlk se vůbec nezvedl ze sedu. Neodešel z domu. Prostě se jí před očima ztratil.

A v tu chvíli měla Ulrika dojem, že se jí podlaha propadá pod nohama. Honem přistoupila k pohovce a zhroutila se na ni. Hrdlo se jí sevřelo hrůzou. Konečně pochopila, proč ji celý den pronásledoval neklid.

Ta nemoc se vrátila.

3.

Původně Ulrika věřila, že tajemná nemoc, která jí kalila dětství a s níž se nikdy nikomu nesvěřila, ani své matce, zmizela po jejích dvanáctých narozeninách.

Už si nevzpomínala, kdy poprvé spatřila něco víc než ostatní děti, či zda ve snu zažila událost dřív, než se skutečně odehrála, kdy poprvé při doteku cizího člověka pocítila jeho vnitřní bolest. V osmi letech byla s matkou v krámku u řezníka. Ten hledal sekáček, zatímco zákazníci byli stále netrpělivější. Ulrika vyhrkla: „Zapadl za stůl tam vzadu!“ Řezník odešel do navazujícího kumbálu a vrátil se podivným výrazem v obličeji a se sekáčkem v ruce.

Těch podivných výrazů a pohledů zažila během let dost na to, aby pochopila, že co vidí a cítí, o čem sní či co se jí vynoří v představách, není tak úplně normální. A protože se beztak v každém z měst, kde s matkou krátce žily, cítila jako vetřelec, naučila se držet jazyk za zuby a nechat lidi, ať si své zatoulané sekáčky na maso najdou sami.

Jednoho letního dne před sedmi lety si Ulrika s matkou v žáru letního dne vyšly do přírody. V hejnech bzučícího hmyzu a opojné vůně květin dívka náhle spatřila mladou ženu běžící z lesa s rozevlátými vlasy, ústy otevřenými k tichému výkřiku a s rukama potřísněnýma krví.

„Matko, před čím ta paní utíká?“ vylekala se Ulrika, která by nešťastnici ochotně nabídla pomoc. „Podle všeho má strach a ruce celé od krve.“

„Jaká paní?“ rozhlédla se Selene.

Zakrvácená žena se rozplynula Ulrice před očima a dívenka si zděšeně uvědomila, že šlo o další tajemné vidění, ale živější a přesvědčivější než kdykoliv předtím. „Už nic, matko, už je pryč,“ vydechla.

Od té doby uběhlo sedm let a Ulrika celé ty roky neměla halucinace ani divné prorocké sny a zřejmě ztratila i schopnost vědět o ztracených věcech a skrytých citech lidí. Ohlásila se puberta a Ulrika konečně byla jako ostatní dívky. Ovšem teď, na slavnostní večeři v domě tety Pauliny, se jí vidiny vrátily.

Ze zamyšlení Ulriku probral hlas velitele Gaia Vatinia.

„Germány je třeba zkrotit,“ vykládal svým společníkům. „S barbary jsme sice během Tiberiovy vlády podepsali mírové dohody, ale už je začínají porušovat. Nejradši bych ty jejich nepokoje zarazil jednou provždy.“

Hosté paní Pauliny se spokojeně rozvalovali na pohovkách, opírali se o levý loket a pravou rukou si brali sousta. Čestné místo u Ulričina stolu dostal velitel Vatinius. Její matka, která plnila roli hostitelky, mu seděla po levé ruce, Ulrika proti nim. Mezi ní a matkou seděla dvojice Maximus a Juno, účetní Horatius, jenž už byl na odpočinku, a starší vdova paní Aurelia. Všichni si teď s chutí brali houby smažené v česneku a cibuli, křupavé ančovičky a tučné vrabce plněné nádivkou z piniových oříšků.

Velitel Gaius Vatinius, který nikdy neměl manželku, si brzy všiml, že Ulrika si ho zvědavě prohlíží. Neodolal a oplácel jí stejně zkoumavým pohledem. Těžko mohl neocenit její netypickou krásu – bělostnou pleť a vlasy v barvě tmavého medu. I modré oči představovaly u římských žen vzácnost. Chybějící prsten na levé ruce ho udivil; nebyla vdaná, přesto hádal, že věk na to dávno má.

S okouzlujícím úsměvem jí řekl: „Určitě tě nudím těmi řečmi o válce.“

„Ale vůbec ne, veliteli,“ odmítla. „Porýní mě odjakživa zajímalo.“

Paní Aurelia pohoršeně sykla: „Proč se ti barbaři nemohou zklidnit a nechat se zcivilizovat? Jen si vezměte, co jsme udělali pro zbytek světa. Naše akvadukty, naše silnice.“

Vatinius se ke starší ženě obrátil. „Barbary rozzuřil císař Claudius, když před čtyřmi lety povýšil vojenský tábor na Rýnu na kolonii a tu na počest své manželky Agrippiny pojmenoval Colonia Agrippinensis. A od té doby začaly velké nájezdy. Jak se zdá, romanizace starých germánských území probudila dávno zapomenutou kmenovou i rasovou hrdost.“ Vatinius mávl rukou obtíženou prsteny. „Claudius mě poctil povinností uhájit Kolonii za každou cenu.“

Ulrika sáhla po sklence vína, ale vzrušením nedokázala polknout. Nejdřív vlk… a teď informace o obnovených bojích v Germánii!

„Ale vždyť barbaři vydrželi tak dlouho v klidu!“ zabručel Maximus, tlustý zazobaný právník. Zvedl ruku a rázem přiskočil jeho osobní otrok, aby mu otřel mastné prsty. „Co jsem slyšel, kmeny tam bouří jeden konkrétní vůdce. Víš, kdo to je?“

Přes Vatiniovu pohlednou tvář přeletěly chmury. „Nevím, neznám ani jeho jméno. Nikdy jsme ho nezahlédli, ale podle zvědů se objevil zčistajasna a teď vede germánské kmeny do dalších rebelií. Většinou udeří, když to nejmíň čekáme, a vzápětí zmizí v lese.“

Vatinius usrknul víno, nechal si od otroka otřít ústa, a pak sebejistě dodal: „Ale já toho hlavního rebela najdu a pak ho pro výstrahu nechám veřejně popravit, abych z ostatních vyhnal všechny vzbouřenecké myšlenky.“

Ulrika se neubránila dotazu: „Kde bereš tu jistotu, veliteli, že budeš úspěšný? Četla jsem, že Germáni jsou důmyslní a lstiví. Co tě vede k přesvědčení, veliteli Vatinie, že nakonec zvítězíš?“

„Mám plán, který nemůže selhat!“ pochlubil se velitel sebevědomě. „Vycházím z momentu překvapení.“

Ulrice se rozbušilo srdce v hrudi. Chvějící se rukou sáhla po olivě a prohodila: „Myslela jsem, že Germáni jsou dost moudří, aby počítali se všemi strategiemi, na které legie přijdou, dokonce i s těmi nečekanými.“

„Tenhle plán je zcela odlišný.“

„Jak to myslíš?“

Velitel zavrtěl hlavou. „Tomu bys nerozuměla.“

Ulrika byla neodbytná. „Hovor o vojenství mě nenudí, veliteli. Četla jsem paměti Julia Caesara. Zahrnuje tvoje strategie i použití válečných strojů?“

Chvilku na ni upíral zkoumavý pohled, na medově hnědé vlasy, křehký ovál obličeje a upřímný výraz – ta dívka nebyla ani koketa, ani plachá květinka! –, a pak jí polichoceně prozradil: „Přesně s tím barbaři počítají, proto jsem připlavil naprosto jiný plán. V bojích použiji oheň.“

Ulrika se zatvářila udiveně.

„Císař Claudius mi v téhle věci nechal zcela volnou ruku. Můžu si povolat tolik legionářů, kolik budu potřebovat, a dostanu tolik strojů nutných k obléhání, kolik si vyžádám. A tohle všechno barbaři uvidí. Katapulty a pojízdné věže, jízdu i pěšáky. Všechno bude vypadat dokonale organizovaně a římsky. Co už ale neuvidí,“ odmlčel se velitel okázale a znovu upil, aby pozornost krásné mladé dámy udržel co nejdéle, „budou partyzánské jednotky, vycvičené a vedené samotnými barbary, jež budou rozmístěné v lese za jejich zády.“

Ulrika němě zírala na Gaia Vatinia a cítila, jak jí srdce sevřela ledová pěst. Proti Germánům použije jejich vlastní válečnou metodu.

Sklopila oči k prstům, v jejich konečcích cítila tepat krev. V hlavě se jí honila jedna jediná myšlenka: Bude to masakr.

4.

Ulrika nemohla usnout.

Přes noční oděv si přehodila vlněný plášť a vyšla z ložnice. Dům byl potemnělý a tichý, ale věděla, že matka nespí. V tuhle tichou noční hodinu Selene vždycky píše do deníku, studuje lékařské texty a míchá léčivé směsi. Když Ulrika zaklepala na její dveře a otevřela je, uvědomila si, že svou návštěvou matku nepřekvapila. „Čekala jsem tě,“ kývla Selene a pozvala dceru do pracovny. Na roštu hořel oheň a před ním stála dvě křesla s připravenými podnožkami.

Z večírku tety Pauliny odcházela Ulrika vystrašená a utrápená, teď v matčině pokojíku s bylinnými léky, elixíry, prášky a mastičkami trochu pookřála. Všude se vrstvily svitky a knihy, starověké texty, archy papyru, na nich ležela zaříkání a modlitby, zaklínadla i kouzelné formule pro zahánění nemocí. Tohle totiž matka dělala – léčila lidi.

Ulrika poprvé v životě cítila touhu svěřit se jí se svými vizemi a sny a proroctvími v dětství, vyprávět jí o dnešním setkání s vlkem a požádat o lék na tuto chorobu.

Místo toho se posadila a začala: „Máti, dnes večer jsi skoro nevzala do úst. Byla jsi bledá a zamlklá. A na velitele Vatinia jsi upírala zvláštní pohled. Proč tě tolik rozrušil?“

Selene usedla naproti dceři a dlouhým černým pohrabáčem prohrábla uhlíky na roštu. „Gaius Vatinius před mnoha lety vypálil vesnici tvého otce a jeho odvedl v řetězech do otroctví. Během let, jež jsme s Wulfem prožili v Persii, stále mluvil o návratu do Germánie a o pomstě Gaiu Vatiniovi.“

Selene si unaveně povzdechla. Dlouho se děsila dne, kdy dcera s touhle otázkou přijde, ale teď z ní vyprchala všechna odvaha. Ve vzpomínce viděla devítiletou Ulriku, jež přiběhla domů s pláčem, protože kluk ze sousedství se jí vysmíval, že je parchant. „Křičel na mě, že parchanti nemají tatínka, a já ho vážně nemám!“ Selene ji konejšila: „Neposlouchej, co vykládají hlupáci. Ty tatínka máš, ale umřel a teď je u Bohyně.“

Od té doby Ulrika chodila za matkou s otázkami a Selene jí sdělila vše, co sama o Wulfově lidu věděla, vyprávěla jí o Světovém stromu a zemi ledových obrů a Středozemi, domovu boha Ódina. Prozradila dceři, že jméno dostala po své germánské babičce, šamance Wulfova kmene. Podle Wulfa to jméno znamená „vlčí síla“. Selene také Ulrice řekla, že její otec byl princ svého kmene, syn hrdiny Arminia. (Nechala si však pro sebe, že Wulf je dítě lásky, Arminiův utajený syn, protože k čemu by to Ulrice bylo dobré?)

Od té doby si Ulrika vysnila vlastní představu otce a hrávala si s dřevěnými vařečkami, jež jí sloužily jako lesní stromy, žlab na zahradě byl přesně jako řeka Rýn. Vymýšlela si pohádky o princi Wulfovi, který vždycky překonal mnoho protivenství, aby nakonec zachránil svět. „Vyprávěj mi, máti,“ prosívala Ulrika, „jak tatínek vypadal!“ A Selene popisovala válečníka Wulfa s dlouhou plavou hřívou a nádherným svalnatým tělem. Když Ulrika po dvanáctém roce vyrostla z panenek i fantazijních her, ponořila se do čtení a hltala všechny dostupné knihy a texty o Germánii, aby se dozvěděla co nejvíc o otcově lidu v neznámé zemi.

Teď se Ulrika dívala matce do obličeje ozářeného jantarovým přísvitem uhlíků. „To není všechno, viď, matko? Něco jsi mi zatajila.“

Selene dlouho hleděla na svou dceru, na dítě zahalené kouzlem a záhadami už od okamžiku jeho početí v daleké Persii. Selene tušila, že Ulrika má dar, který zřejmě zdědila po svých germánských předcích – schopnost jasnovidectví. Pozorovala to u ní v dětství. Malá Ulrika uměla najít ztracené věci a nic ji nepřekvapilo, jako by o všem věděla předem. Vůči okolí byla dokonce vnímavější než matka. Selene věděla, že Ulrika ten dar před ní tají, a respektovala to. Věřila, že dcera za ní jednou přijde a bude žádat vysvětlení. Že ten okamžik nastal, si myslela už před sedmi lety – když si spolu vyšly do přírody a Ulrika vykřikla, že vidí z lesa prchat zděšenou mladou ženu. Ale nikdo nikde nebyl a Selene bylo jasné, že jde o další z Ulričiných vizí. Ale pak z dcery dar vyprchal, jako by v ní zrající ženství bezezbytku přehlušilo něžnou, vnímavou stránku její osobnosti.

Selene s povzdechem přikývla. „Měla jsem ti to povědět už dávno. Chtěla jsem, ale nejdřív jsi mi připadala příliš malá, čekala jsem, až vyrosteš, jenže nikdy nepřišel ten pravý okamžik. Ulriko, vždycky jsem tvrdila, že tvého otce v Persii nešťastnou náhodou zabili na lovu ještě před tvým narozením. Ale to je lež. Vrátil se z Persie do své germánské vlasti.“

Ulrika vytřeštěně civěla na matku, a ani nevnímala noční zvuky venku – skřípot kol na opuštěné cestě za vysokou zdí Villy, klapání koňských podkov o dláždění, osamělé houkání nočního ptáka.

„Odjel na moje naléhání,“ pokračovala Selene polohlasem. „Nebyli jsme v Persii dlouho, když se rozneslo, že teprve nedávno odtud odjel Gaius Vatinius. Prý měl namířeno do Porýní. Naléhala jsem tehdy na tvého otce, ať se za ním rychle vydá, já že zatím počkám v Persii.“

„A on odjel? I když věděl, že jsi těhotná?“

„Netušil, že čekám dítě. Neřekla jsem mu to. Tvůj otec toužil zůstat se mnou, protože to byl čestný muž, ale já si uvědomila, že po narození dítěte by od nás neodjel už nikdy. Neměla jsem právo plést se mu do života, Ulriko.“

„Že jsi neměla právo? Bylas jeho manželka!“

Selene jen pomalu zavrtěla hlavou. „Nebyla. Nikdy jsme se nevzali.“

Ulrika nebyla schopná odpovědi.

„Wulf totiž manželku měl,“ vysvětlovala Selene tiše a přitom uhýbala pohledem. „V Germánii už měl ženu a syna. Och, Ulriko, mně a tvému otci nebylo nikdy souzeno dožít spolu! Jeho osud i povinnosti zůstaly v Porýní, a jak víš, já sama vykonávám pouť za poznáním. Museli jsme jít každý svou cestou.“

„Takže otec z Persie odjel,“ opakovala Ulrika pomalu, „a o tvém těhotenství neměl ani potuchy. Nevěděl o mně.“

„To nevěděl.“

Ulriku zaplavila zběsilá naděje. „A neví o mně dodnes! Můj otec vůbec neví, že existuju!“

„Je po smrti, Ulriko.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Kdyby dorazil do Germánie, vyhledal by tam Gaia Vatinia a pomstil by se mu.“

Ulrice se do očí vkradla hrůza. Stísněně dodala: „A protože Gaius Vatinius žije, znamená to, že můj otec je určitě mrtvý.“

Selene chtěla uchopit dceřinu ruku, ale Ulrika se odtáhla. „Neměla jsi právo mi to tajit!“ rozhněvala se. „Celé ty roky byly jedna velká lež!“

„Jenom pro tvé dobro, má drahá. Jako malá bys nikdy nepochopila, proč jsem nechala tvého otce odejít.“

„Ale dítětem už nejsem hodně dlouho, matko,“ připomněla Ulrika nesmiřitelně. „Mohlas mi to říct dřív, abych se to nemusela dozvědět tímhle způsobem!“ Zvedla se. „Okradla jsi mě o otce. A dnes večer jsi mě navíc nechala večeřet ve společnosti toho netvora!“

„Ulriko –“

Ale to už za mladou ženou zaklaply dveře.

5.

Ulrika ležela ve tmě a zírala do stropu. Doléhal k ní vzdálený ruch noční dopravy v městských ulicích. Po pláči jí hlava třeštila bolestí, ale teď se snažila usilovně přemýšlet, vyznat se ve vlastních rozbouřených emocích. Trápila se výčitkami svědomí nad tím, jak nehezky a neuctivě se zachovala k matce svým vzteklým odchodem. Hned ráno se jí omluvím! A možná si budeme povídat o otci a zacelíme propast, která mezi námi vůbec neměla vzniknout.

Otec…

Kde matka bere jistotu, že je skutečně mrtvý? Je Gaius Vatinius dostatečným důkazem? Co když se Wulf do Porýní přece jen vrátil?

Dívka vstala a přistoupila k oknu. Nadechla se vonného vzduchu. Země byla v měsíční záři bílá, zasněžená okvětními plátky snášejícími se z větví stromů jako vločky.

V duchu si představuje sněhem zavalené Porýní i otce, jak jí ho matka stokrát popisovala – vysokého svalnatého válečníka s hrdě vzdorným profilem. Z Persie odjel před dvaceti lety, tak možná do vlasti dorazil až poté, co byly s Římem uzavřeny smlouvy o příměří a v zemi vládl klid. Wulf by se musel jako většina ostatních kmenových vůdců a náčelníků smířit s přítomností okupantů. Staré rány se otevřely až nedávno, když Claudius povýšil tábor na významnou kolonii a začaly se kácet lesy, jež měly ustoupit římské výstavbě. Nanovo vyšlehla stará nenávist, opět začaly půtky a boje.

Bylo by to možné? Je mezi bojovníky proti Římu i její otec? A není náhodou on ten nový hrdina, jenž stojí v čele bouří?

Konečně pochopila význam vlčího snu. Těžko mohl znamenat něco jiného, než že se má vypravit do Porýní.

Když se dospívající Ulrika tak dychtivě učila všechno, co se o otcově národu dalo zjistit, Selene zašla do jednoho z mnoha římských knihkupectví a obstarala jí nejnovější mapu Germánie. A pak se matka s dcerou společně prokousaly topografickými značkami a podle Wulfova vyprávění objevily oblouk řeky, jež se vlévala do Rýna. Nakonec našly i místo, kde žil Wulfův klan a kde jeho matka jako kněžka pečovala o prastarou svatyni jejich lidu.

Selene to místo označila inkoustem – posvátný háj bohyně ronící rudozlaté slzy. Dceři vysvětlila: „Vypráví se, že bohyně Frija svého manžela miluje tak hluboce, že při každém jejich loučení pláče rudozlaté slzy.“

Ulrika se rozběhla k mahagonové truhle v nohách své postele, klekla vedle ní a zvedla těžké víko. Mezi ložním prádlem, svým dětským oblečením a drahocennými vzpomínkami na toulavý život s matkou našla mapu. Ano, stále tam byl zřetelně označený bod – místo, kde žil Wulfův klan.

S náhlým přívalem odvahy si mapu přitiskla k hrudi. Měla před sebou nový, naléhavý cíl. Gaius Vatinius právě šikuje své legie. Hned zítra se s matkou vydají na pouť k severu.

Přehodila přes sebe župan. Musím to povědět matce, omluvit se jí za svoje sobecké výčitky a neúctu a pak ji poprosit, ať mi pomůže s naplánováním nové pouti.

Ale v matčině pokoji bylo ticho a tma. Ulrika se rozhodla Selene nebudit. Matka si po dni plném dřiny s léčením nemocných zaslouží odpočinek.

Ulrika se rozhodla, že si s ní promluví až ráno.

6.

Ulriku probudili otroci přinášející snídani a horkou vodu na koupel, ale ona se chtěla nejdřív omluvit matce a svěřit se jí se svým plánem.

Budu potřebovat peníze, připomínala si Ulrika cestou do matčiny ložnice. A s sebou si vezmu jen hrstku otroků, aby se mi cestovalo rychleji. Matka mi jistě poradí, která cesta je nejlepší, nejrychlejší. Gaius Vatinius dnes odjíždí s legií složenou ze šedesáti centurií – celkem s šesti tisíci muži. Do Germánie musím dorazit dřív než oni. A pak musím vyhledat otcův utajený tábor, varovat ho –

„Je mi líto, paní,“ pravil Erasmus, starý majordomus, jenž přišel otevřít dveře Seleniny ložnice, „ale tvoje matka tu není. Před úsvitem ji odvolali za naléhavou záležitostí. Složitý porod – může být pryč i dva dny.“

Dva dny! Ulrika doslova zalomila rukama. Nesměla se zdržet ani o den!

„A víš aspoň, kam šla, kde ten dům najdu?“

Ale stařec nevěděl ani to, jestli jeho velitelka odjela mimo město, nebo ne.

Ulrika horečně přemýšlela. Řím byl rozlehlý, počet obyvatel obrovský. Matka mohla v tom nekonečném bludišti ulic být kdekoliv.

Chvatně se vracela do svého pokoje a v duchu měnila plány. Usoudila, že úkol zvládne sama. Matka to jistě pochopí. Kolikrát spolu opouštěly město či vesnici narychlo, pod pláštěm noci? Jak často putovaly bez cíle jen kvůli matčině osobní pouti?

Dívka položila na stůl čistý papyrus a špičku rákosového brku namočila v inkoustu. Chvíli přemýšlela a pak spěšně načmárala vzkaz: „Matko, odcházím z Říma. Pevně věřím, že můj otec stále žije. Musím ho varovat před lstivým plánem Gaie Vatinia. Chci mu v tom boji být nápomocná a také bych ráda poznala jeho lid, můj lid.“

Zarazila se a chvíli poslouchala, jak se dům probouzí k životu, otroci se pouštějí do každodenní práce, někdo někoho volá, skřehotavý hlas starého Erasma štěká rozkazy. Viděla, jak se závěsy v oknech vlní jarním větříkem, a zachvěla se vzrušením a hrdostí a právě nalezeným smyslem života. Představovala si národ, který pozná v těch pohádkových lesích, o nichž tak často snila, a navíc si uvědomila, že má další důvody spěchat do otcovy vlasti: souvisely s její tajemnou nemocí, s vizemi a sny a tušením budoucnosti. V dětství ji děsily, teď se začaly objevovat znovu. Možná právě proto se jí dnes zdálo o vlkovi. Smysl – a léčba – její nemoci je zřejmě možná jen v sychravých lesích na dalekém severu.

Pokračovala v psaní: „Bez otce jsem prožila devatenáct let a ráda bych si to nějak vynahradila. Současně bych chtěla splatit dluh muži, jenž mi daroval život. Mám tě ráda, matko, vždy jsi mě chránila a milovala. Tvrdívala jsi, že jsem dar od Bohyně, zázračné dítě, jež jsi dostala na svou osamělou pouť. Jistě jsi celou dobu věděla, že nepatřím pouze tobě, že Bohyně mě jednoho dne povolá k výjimečnému úkolu. Věřím, že to právě učinila. Určitě co nevidět zjistím, kde je moje místo, a díky tomu pochopím, kdo jsem.

Drahá maminko, navždy tě budu milovat a ctít a modlím se, abychom se někdy zase setkaly. Ať mě cesta zavede kamkoliv, ať osud pro mě chystá cokoliv, stále tě budu mít v srdci.“

Posypala inkoust křídou, aby uschnul, svinula papyrus a zapečetila svitek červeným voskem. Přitom jí na text ukápla slza a vpila se do papyru, kde nechala zvláštní skvrnu v podobě hvězdy.

V atriu Erasmus dohlížel na umývání mramorových koupadel pro ptáky. Ulrika věděla, že spolehlivý otrok matce dopis jistě předá. „Samozřejmě, paní,“ pokýval holou hlavou a schoval svitek do jedné z mnoha kapes své pestré řízy. „Paní odevzdám dopis v ten okamžik, kdy vejde do dveří.“

Ulrika si pečlivě balila cestovní zavazadlo a přitom jí hlavou vířil chaos. Jak se dokáže dostat tak daleko na sever? Kolonie byla téměř na konci světa. Má si vzít otroky? Nebo má cestovat sama? Chvíli zvažovala i možnost, že se poradí s tetou Paulinou či s nejlepší přítelkyní. Ale ne! Nepochybovala, že by se pokusily ji od plánu odradit.

Sbalila si nejteplejší a nejpevnější šaty, další sandály, toaletní potřeby, peníze, rezervní plášť. Z matčiny skříňky s léky si vzala skleničky s medicínou, sáčky s bylinkami, chlebovou plíseň, obvazy, skalpel a jehlu s nití.

Z vily odešla bez loučení a zamířila k Foru, kde si na tržišti nakoupila zásoby potravin a kožený měch s vodou.

Pak zabočila na hlavní silnici a vydala se z městských hradeb směrem na sever. Kráčela rychle a modlila se o ochranu k Bohyni a o sílu nechat za sebou jedinou příbuznou, kterou kdy poznala, aby doputovala až k osudu čekajícímu na konci cesty.

7.

Sebastianus Gallus přecházel nervózně sem a tam a čekal na svého osobního astrologa. Dnes už musejí Řím opustit.

Úspěšný vůdce obchodních výprav a karavan, ramenatý mladý muž s bronzovou kšticí a kratičce zastřiženým plnovousem, se na chvíli zastavil před stanem a zasmušile pozoroval svého starého přítele.

Vypasený Řek seděl v ranním slunci u nízkého stolu, skláněl se nad tabulkami a hvězdnými mapami a v tučných rukou držel svoje astrologické pomůcky. Timonides sloužil rodině Gallových celý svůj život a bohatý kupec ještě nikdy nevyrazil na cestu bez jeho předpovědi. Dnes ráno se však vyskytl nějaký zapeklitý problém a Sebastianus si začal dělat starosti.

Timonides byl odjakživa požitkář a jedlík, jenž se těšíval železnému zdraví. Nedávno ho však postihla bolestivá choroba, která mu překážela v přesném výpočtu horoskopů. Nejlepší římští lékaři jen potřásali hlavou a tvrdili, že mu není pomoci. Bolest bude Timonida provázet do konce života.

Sebastianus netrpělivě čekal, až útrapami zsinalý astrolog dokončí horoskop pro rodící se den. Roztržitě a netrpělivě přitom otáčel zlatým náramkem na zápěstí a hleděl do dálky přes kouř stovky ranních ohnišť. Tábořiště pro karavany táhnoucí z jihu na sever a zase opačným směrem leželo za hradbami na Via Flaminia.

Tato stanice na severu města, kde Sebastianus Gallus velel dočasnému táboru kupců a dělníků, vřela ruchem a chvatem karavan z celého světa, které přivážely nové zboží nebo se chystaly vyrazit do vzdálených zemí. Karavana mladého Galla, tvořená krytými i otevřenými vozy, jež táhli koně či muly, případně otroci, měla už dávno vyjet do germánských končin na severním toku řeky Rýn. V tamních osadách lidé čekali na čerstvé dodávky španělského vína, egyptské pšenice, italských látek a dalšího přepychového zboží z Afriky i Indie.

Už dva dny měli být na cestě, ale Sebastianus si netroufl opustit tábořiště, dokud Timonides nedostane od hvězd svolení. Sebastianus upřímně věřil, že bohové promlouvají skrze oblohu a hvězdy a že člověku stačí dobře přečíst nebeské poselství, aby si následně vybral správnou cestu. Nemohl samozřejmě tušit, že astrologa ochromí neznámá choroba, takže teď jen bezmocně sledoval ostatní kupce, jak bourají tábory a vydávají se na dalekou cestu k severu, východu či západu.

„Vyber si mě, paní! Ten chlap tě podvede, ale já jsem čestný muž! Zavedu tě, kamkoliv si řekneš!“

Sebastianus se obrátil po chvástavém hlase, který patřil Hašímu al Adnanovi, snědému Arabovi, jenž zbohatl dovozem papyru výrobcům knih na severu. Podupával pod pruhovanou stříškou svého stanu a zřejmě se snažil odloudit zákaznici dalšímu vůdci karavany, břichatému Syřanovi známému jako Kaptah Devátý (jelikož byl devátý z patnácti dětí). Kaptah měl kolem sebe amfory s olivovým olejem, které musel dopravit do horských osad na severu. Právě zákaznici přesvědčoval: „Ten chlap je netvor, milá dámo. Obere tě o všechno a nechá tě v horách, aby ti havrani vyklovali oči. To já jsem největší poctivec široko daleko, to ti každý potvrdí.“

Obchodní karavany přibíraly osamělé cestující, pokud jim za to slušně zaplatili a cestou se o sebe dokázali postarat sami. Ochrana velké karavany představovala nejbezpečnější způsob cestování, ať už bylo nezbytné, nebo pro soukromé potěšení. I Sebastianus toho rána přijal do karavany skupinku bratrů, mířících do Masilie na svatbu příbuzných. Měli vlastní povoz a za ochranu ochotně dali vysokou částku.

Sebastianus si zvědavě prohlédl ženu, jež stála mezi Arabem a Syřanem. Podle štíhlého těla a pohybů byla hodně mladá, podle oděvu a přehozu na hlavě zřejmě i zámožná. Nedoprovázeli ji žádní sluhové ani strážci, dokonce na ramenou nesla vlastní zavazadla, a to včetně měchu s vodou a vaku se zásobami. Mladá žena cestující bez doprovodu? Hodně nezvyklé! Nu, zřejmě nemíří dál než do nejbližší vesnice.

Oba kupci se kvůli ženě nepřestávali štěkat jako psi o kost, ale Sebastianus se opět soustředil na vlastní starosti s odjezdem. Tentokrát nejel jako obvykle za zákazníky podél toku Rýna, ale až na nejsevernější konec země, kde se lodi prý propadnou za obzor a koně utečou do zmrzlé mlhy, v níž je už nikdo nikdy nenajde.

Sebastianus totiž usiloval o drahocenný císařský glejt, jenž by mu umožnil vést výpravy do daleké Číny. A toho hlučného, kouřem zamlženého rána ho dráždilo vědomí, že o vítězství soutěží se čtyřmi dalšími kupci, poctivými a schopnými občany, kteří by si ten glejt zasloužili stejně jako on. Císař Claudius však hodlal ocenit jen jednoho z pěti kupců. Všichni měli jet po své obvyklé trase, ale vykonat na ní něco výjimečného.

Sebastianus své čtyři soky dobře znal a vážil si jich. Egypťan Badru nakupoval na severu levné látky a cetky, jež na jihu Afriky směňoval za želvovinu a slonovinu; měl tedy možnost darovat císaři vzácnou šelmu pro zápasy v aréně. Ind Sahir putoval na jihovýchod pro parfémy a kadidlo a hodlal tam pro císaře koupit hodně vzácnou knihu. Féničan Adon mířil do Španělska s pepřem a hřebíčkem a nepochybně doveze Claudiovi jeho oblíbené vzácné víno. A Peršan Gaspar vede svou výpravu k pohoří Zagros u Perského zálivu, kde jistě najde mocnou bylinu s afrodiziakálními účinky, což Claudia nadchne, neboť se snaží vlichotit své mladé manželce Agrippině. Ovšem Sebastianus Gallus, rodilý Španěl, se bude držet své ověřené trasy na sever a cestou nakupovat jantar a měď, sůl a kožešiny. Co může najít v Porýní, aby to zaujalo císaře Claudia a přimělo ho vyznamenat Sebastiana glejtem?

Navíc si dělal těžkou hlavu ze zvěstí, že římské legie pod vedením Gaia Vatinia míří na sever, aby s barbary svedly rozhodující bitvu. Válka může obchodu i prospět, ale tahle by Sebastiana spíš poškodila.

Netrpělivě se ohlédl po Timonidovi, jenž se na mapě zvěrokruhu neúspěšně snažil měděným úhloměrem změřit údaje pro další výpočty. Čas běžel a nervózní Sebastianus začal uvažovat o službách jiného astrologa.

Gallus se toužil prosadit. Jeho otec, dědeček i strýcové objevili a zprůchodnili nové obchodní cesty a proslavili už beztak uznávanou a váženou rodinu Gallových. Nu, a teď si chtěl i Sebastianus udělat jméno tím, že by pro císaře Claudia našel bezpečnou trasu do Číny. Tam bylo poslední neprobádané území, poslední šance stát se prvním člověkem ze Západu, jenž se vlastními silami dostal až do paláce čínského císaře.

„Zajistím ti bezpečí až na sever do Kolonie, paní! Tenhle darebák jede jen do města Lugdunum a tam tě opustí! A v mém voze jedou jen další tři cestující!“

Sebastianus se užasle obrátil k hulákajícímu Hašímovi. Ta mladá žena chce dojet až do Kolonie?

Všiml si, jak břichatý Kaptah chvatně sčítá na kupeckém počítadle, kolik by dívka měla zaplatit na výlohách; počítal jí i vodu a dokonce i místo u večerního ohně.

„Zlodějna!“ řval Haším zrudlý vzteky. „Drahá paní, já tě nepovezu na oslu, ale na dobrém voze, a zaplatíš za to jen o málo víc!“

Mladá žena se nejistě dívala z jednoho chamtivce na druhého a nakonec se rozhlédla po stanech a vozech, shluklých kolem zaprášené značky s šipkou a nápisem KOLONIE GERMÁNIE. Oba kupci se začali hrubě překřikovat a obviňovat navzájem, že ten druhý chce dívku prodat barbarům do otroctví.

Při pohledu na zmatenou ženu, vydanou na pospas těm nechvalně známým a všeho schopným supům, se Gallus rozhodl zasáhnout. „Ale bratři moji!“ zahlaholil bodře a popošel ke skupince. „Už dávno jsem zjistil, že čím jste hlučnější, tím víc lžete!“

Podíval se na mladou ženu a s úžasem si všiml, že pod cudným přehozem na hlavě prosvítají plavé vlasy a modré oči. Přidržovala si cíp zápoje u brady, jak bývalo zvykem dobře vychovaných římských dívek, aby neodhalily celý obličej, ale mohly ho v případě nutnosti bleskově zakrýt. Sebastianus nevnímal dívčin oválný obličej a jemnou bradu, klenutá obočí a drobný nos, protože okouzleně hltal její oči, jejichž barva mu připomínala modré moře kolem ostrova Capri.

„Těm lotrům se nedá věřit,“ prohodil k dívce vlídně a současně probodl oba kupce varovným pohledem pro případ, že by si troufali protestovat. „Jsou to zábavní hoši, ale darebáci až do morku kostí. Chceš-li, pomůžu ti najít slušného kupce, který tě zaveze do cíle. Kam vlastně máš namířeno?“ zeptal se. Věřil, že předtím se určitě přeslechl.

Dívka však sebejistě, zvučně odvětila: „Do Kolonie.“ Sebastianus se opět rozhlédl, kde jsou její otroci a druhové. Že by se ukázali až později? Nejspíš je zdržela tíha zavazadel, kterých bohatá mladá dáma bude mít spoustu.

„Kolik vás bude celkem?“ zajímal se.

Ulrika vzhlédla k neznámému, jenž jí tak ochotně přišel na pomoc. Převyšoval ji o hlavu a slunce mu ve vlasech hrálo bronzovými odlesky. Měl pevnou bradu, rovný úzký nos a vousy zastřižené tak nakrátko, že na tvářích vypadaly jako pouhý stín. Latinsky mluvil s přízvukem, patrně to nebyl jeho mateřský jazyk. Pak si všimla, že kolem krku má na koženém řemínku zavěšenou lasturu hřebenatky, velkou jako její dlaň. Věděla, že tento měkkýš se hojně vyskytuje na severozápadním pobřeží Španělska a že obyvatelé Galicie nosívají lastury coby vzpomínku na domov a důkaz hrdosti na svůj původ.

Ten Španěl byl opravdu zvláštní. Ustavičně vraštil čelo, jako by už léta řešil závažný problém. Usoudila, že se nesmířil se sebou ani se světem. Rty se mu sice usmívaly, ale uvnitř sebe dusil hněv. Díval se jí zpříma do očí, ale přesto jako by se hlídal a neustále ovládal. Něco – či někdo – ho kdysi dávno muselo zranit a rána se ještě nestačila zahojit.

„Jedu sama,“ odpověděla dívka a o krok ucouvla, aby se opět rozhlédla po řadách stanů v táboře. Ráno sice z domu odcházela odhodlaně, ale to netušila, že přidat se k některé z kupeckých výprav bude takhle složité. Komu má věřit?

„Ty cestuješ do Kolonie úplně sama, paní?“ potřásl ohromený Sebastianus hlavou. „Pro dívku bez ochránce to je hodně nepřátelské místo.“

Pohlédla mu do zelených očí. „Mám tam rodinu.“

Mladý kupec se přesto tvářil nesouhlasně. „Ale proč tě nikdo nedoprovází?“

„Cestování pro mě není nic nového. Narodila jsem se v Persii a od tří let jsem zcestovala celý svět. Viděla jsem i Jeruzalém a Alexandrii. Dokonce jsem se plavila po Egejském moři.“

„Tohle všechno je moc pěkné, paní,“ zabručel Španěl pochybovačně, „ale všichni v tobě uvidí jen zranitelnou ženu bez sebemenší ochrany. Musíš si najít nějakou rodinu nebo aspoň skupinu žen, která míří na sever. Bohužel v mé karavaně jsou pouze muži, a tak bych ti nedokázal zaručit absolutní bezpečí.“ Usmál se. „Jmenuji se Sebastianus Gallus a rád ti s hledáním vhodného průvodce na cestu pomůžu, paní. Znám v tomhle táboře skoro všechny, poctivce i podvodníky.“

„Já jsem Ulrika,“ představila se dívka, „a děkuji ti za velkorysou pomoc, pane.“

Haším a Kaptah z rozhovoru těch dvou vyrozuměli, že Sebastianus jim ukradl zákazníka, ale on jejich námitky umlčel jediným významným pohledem a odváděl mladou ženu pryč. Oba šejdíři se pustili do hádky plné vzájemného obviňování. Sebastianus se mimoděk ohlédl k místu, kde si astrolog Timonides oběma rukama svíral spánky a kňučel bolestí.

Ulrika si všimla, že její společník se ustaraně dívá na nevzhledného tučného muže s věnečkem bílých vlasů kolem holé hlavy. „Co je mu?“ zeptala se.

„Nevíme. Je to můj astrolog a teď se nedokáže soustředit na sestavení horoskopu.“

Ulrika se zastavila. Pravda, potřebovala co nejrychleji na sever, ale bylo zřejmé, že tlustý astrolog má ukrutné bolesti. „Třeba bych mu uměla pomoci.“

***

Když se mapy hvězdné oblohy a tabulky s výpočty roztančily Timonidovi před očima, málem se zoufalstvím rozplakal. Ještě nikdy se necítil tak beznadějně, tak na dně. Hvězdy byly jeho život, jeho duše, a poselství skrytá v jejich konstelacích miloval víc než vlastní děti. Zasvětil jim celý život, ale teď? Vždyť nerozezná Kasiopeju od Lva!

Zvedl hlavu v bláhové víře, že bolest se rozptýlí, jenže utrpení se spíš zhoršilo. Přesto si všiml, že jeho pán k němu míří v doprovodu mladé dámy.

Timonides zvědavě sledoval, jak Sebastianus bere dívčina zavazadla včetně měchu na vodu a sám si je hází na ramena. Žena si tak mohla pohodlněji přidržovat závoj u obličeje, což byl zvyk, který Timonida u římských dívek odjakživa fascinoval.

Zvláštní děvče, pomyslel si, když se dvojice přiblížila. Vypadá na zámožnou Římanku, ale zavazadla si přivlekla sama. Zřejmě má v plánu navštívit příbuzné nebo někomu pomoci při porodu. To byl nejčastější důvod, proč se ženy vydávaly na cesty. K jeho úžasu dívka nechala Sebastiana stát stranou a přistoupila k němu.

„Takhle tě trápí zkažený zub, pane?“

Timonides vzhlédl do nebesky modrých očí, zarámovaných kadeřemi v barvě novorozeného koloucha. U velkého Dia, kde ji pán objevil? „Zuby, co mi ještě zbývají, jsou v pořádku, paní,“ povzdechl si astrolog. „Ale doslova mě mučí dolní čelist.“

„Já jsem Ulrika,“ usmála se dívka přátelsky. „Smím se podívat?“ K astrologovu překvapení se posadila naproti němu a konečky prstů mu jemně prohmatala čelist a šíji. „Zhorší se ta bolest, když jíš?“

„Přesně tak!“ vyhrkl tlusťoch užasle. Timonides nebyl vypasený jen tak ze vzduchu. Ústředním bodem jeho duchovního a náboženského života byla astrologie, ale centrum jeho smrtelného života tvořilo jídlo. Nepřetržitá hostina pro něj představovala hlavní náplň života. Od ranních pšeničných placek s medem až po porci vepřového masa usmaženého na oleji s houbami se jeho den skládal ze žvýkání, polykání a nacpávání si břicha. A když zrovna nejedl, aspoň vzpomínal na poslední pokrm a těšil se na příští. Timonides by se radši obešel bez žen než bez jídla, a teď jíst nemohl! Život pro něho ztratil smysl.

„Myslím, že to dokážu vyléčit!“ oznámila žena tiše, ale velmi sebevědomě.

„To těžko!“ vyprskl Timonides zoufale. „Můj pán mě už vzal do města k lékaři, který mi čelisti a šíji namazal pálivou hořčičnou mastí, po které mi vyskočila svědivá vyrážka. Další lékař mi zase předepsal víno z červeného máku, spal jsem po něm jako zabitý. Třetí lékař mi vytrhl zadní zuby. Kdepak, s lékaři jsem už definitivně skončil!“

Mladá žena pokračovala v jemném vyšetřování a nedůvěřivý astrolog se pomalu uklidňoval, protože dotek měla lehký a opatrný, vůbec ne jako ti hrubiánští doktoři, co mu otevírali ústa tak doširoka, div mu nevypadla čelist.

Když prstem nahmátla citlivý bod pod čelistí a tlustý nebožák vykřikl, dívka jen vážně pokývala hlavou a požádala Sebastiana, ať pro astrologa přinese něco sladkého či kyselého. Sebastianus donesl ze stanu kulatý žlutý plod, v němž Ulrika poznala drahé ovoce dovážené z Indie. Neoloupala ho, rovnou citron strčila starému Řekovi do úst a přikázala: „Skousni!“

Poslechl, ale předtím si neodpustil brblání, že citron přece není jídlo, nýbrž lék! A zatímco se přemáhal, aby ten kyselý hnus nevyplivl, Ulrika mu prsty opět zajela na to citlivé místečko pod čelistí, masírovala ho a silně tiskla.

Sebastianus fascinovaně sledoval, jak starci z úst ukapává proud slin, až po minutce Ulrika řekla: „Dobrá, teď citron vyplivni.“

Timonides další pobízení nepotřeboval a vyprskl sliny a rozdrcený citron dívce do dlaně.

„A tady máme příčinu tvého trápení,“ oznámila dívka a ukázala mužům smítko v dlani. „V slinné žláze se ti vytvořil kamínek, ucpal ji a bylo třeba ho vyplavit co nejsilnějším proudem slin.“

„U velkého Dia!“ huhlal Timonides nevěřícně, zatímco si osahával čelist.

„Nějakou dobu bude to místo ještě citlivé,“ dodala Ulrika a ladně se vzpřímila, „ale za chvíli budeš zase jako rybička.“ Dlaň si nenápadně otřela o lem šatů.

„Jak bych ti mohl zaplatit?“ obrátil se k ní Sebastianus, který nad dívčiným umem nevycházel z úžasu.

„Nechci peníze,“ odmítla Ulrika. „Prostě mě seznam s nějakým poctivým kupcem, který mě co nejrychleji dopraví do Kolonie.“

Sebastianus zvedl její zavazadla a oznámil: „Přesně takového kupce znám!“ Ještě se podíval na Timonida: „Soudím, že horoskop už teď dokážeš přečíst?“

„Ano, pane, jen co budu mít v žaludku něco pořádného!“

Muž krátce přikývl a odváděl dívku hlučným davem pryč. Timonides je provázel zamyšleným pohledem.

Mezi dvěma stany na tábořišti, jež obsadily vozy a lidé Sebastiana Galla, bublal nad ohništěm kotlík a hned vedle se z pícky z přenosných plochých kamenů linula vůně téměř dopečených placek. Na rozpálených kamenech syčela vajíčka v olivovém oleji.

U kotlíku stál statný muž v šedé upatlané tunice a dřevěnou vařečkou míchal obsah. Měl plochý kulatý obličej se šikmýma očima a dětským úsměvem. Při pohledu na přicházejícího Timonida se celý rozzářil.

„Skvělá zpráva, můj hochu!“ hlaholil Timonides. „Jsem vyléčený! U bohů, zase můžu jíst! Naber mi to dušené maso, chlapče, umírám hlady.“

Nestor byl hlavní kuchař Sebastianovy výpravy a připravoval jídlo zhruba pro sedm osm jejích stálých členů. Prostoduchý třicetiletý muž se nikdy nenaučil číst, takže psanému receptu nerozuměl, ale měl přirozený talent pro správnou přípravu potravin, vyznal se v koření, k čemu a v jakém množství se hodí nejlépe. „Hned to bude, tatínku!“ zahihňal se. Byl jediným dítětem tučného astrologa.

Starý Řek se usadil, aby si vychutnal lahodné jídlo. Těšil se na každičké sousto a mimoděk si promnul čelist, kde ještě před chvílí sídlila krutá bolest. Pořád mu nešlo na rozum, jak rychle ho ta dívka s chytrými prsty zachránila před dalším peklem.

Náhle zkameněl. S plackou připravenou nad miskou masa s houbami se zadíval do davu kupců a obchodníčků, dělníků a otroků, protože v hlavě se mu vylíhla šílená myšlenka.

Timonides bral svou práci astrologa velmi vážně. Před přečtením každého horoskopu se vykoupal, meditoval, vzal si čistý oděv, očistil se tělesně i duševně. Čtení horoskopu považoval za posvátný rituál a astrology řadil mezi kněze. Bohové sesílali smrtelníkům vzkazy prostřednictvím hvězd a jejich výklad byla vážená a náročná záležitost.

Na rozdíl od mnoha jasnovidců a věštců ho nikdy ani nenapadlo, aby svůj talent využil ve vlastní prospěch. V domácnosti Gallových zastával pevné a bezpečné místo, měl kde bydlet a co jíst a s tím byl spokojený. Nepotřeboval bohatství, kvůli němuž spousta šarlatánů při výkladu hvězd a čtení budoucnosti bezostyšně lhala. Timonides nepochyboval, že – na rozdíl od něho – na ty podvodníky čekají po smrti věčná muka. On sám choval pouze jedno tajné přání.

A právě v tom se skrývala tragická ironie osudu hvězdopravce Timonida. Ostatním lidem sice četl z hvězd, ale sobě horoskop nikdy nesestavil, protože neznal datum ani místo svého narození, a nepoznal ani své rodiče. Našli ho na městské skládce, kam se běžně odhazovali nechtění novorozenci. Občas si některé z nich sebrali lidé jako budoucího otroka, nebo ho zachránila neplodná žena toužící po mateřství. Většina dětí však byla odsouzena k smrti. Timonida našla mezi tlejícím masem a kobylinci soucitná vdova z římské čtvrti Říma a vzala si ho domů.

Astrolog tedy neznal vlastní horoskop, a tak si odjakživa přál, aby bohové svému skromnému služebníkovi zjevili postavení hvězd v okamžiku jeho narození. I proto vykonával svou astrologickou práci čestně a pokorně. Nikdy nepřekroutil pravdu, nikdy se nechtěl zavděčit sestavením příznivějšího horoskopu.

Až do tohoto okamžiku.

Timonida totiž náhle napadlo: A co když se ten kamínek udělá zas?

Škubl sebou, jako by ho kopla mula. Slinná žláza se mu přece může zanítit podruhé! S tím by se vrátila i bolest!

A zase bych si musel odpírat svoje milované dobroty?

Rázem měl jasno: Tu dívku si musím udržet poblíž.

Poctivý astrolog se sám nad sebou zhrozil.

U velkého Dia, vždyť bych se vydal cestou hříchu a svatokrádeže! Ale ať! Dívka musí cestovat s nimi. A existuje pouze jediný způsob, jak Sebastiana přesvědčit, aby do výpravy složené ze samých mužů vzal ženu: Timonides musí zfalšovat dnešní Sebastianův horoskop.

A jelikož není dobré dělat závažná rozhodnutí s prázdným žaludkem, nabral si na placku pár kousků vepřového a šťávu, nacpal si ústa a slastně sousto vychutnával. Čím déle jedl, tím víc mu chuť česneku a cibule probouzela chuťové buňky a tím větší děs ho jímal při představě, že by opět nemohl jíst. V duchu sám sebe přesvědčoval, že půjde jen o nepatrnou nepravdu. Jakápak lež, jen drobný výmysl. Navíc nebudu tvrdit, že to výslovně sdělily hvězdy, udělám jen narážku a nechám pána, aby si to sám domyslel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyvolená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.