Copyright © Jan Antonín Novák, 2012

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Antonín Novák, 2012

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2012

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-241-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-242-3 (mobi)

1
OZVĚNY PŘÍBOJE BUDOUCNOSTI

Motto:Zajímám se o budoucnost, protože v ní hodlám strávit zbytek života.

Charlie Chaplin, americký komik

„Chvěji se o tvé životní štěstí, protože to, co je teď, nepotrvá věčně. Revoluce bude krvavá.“ To napsal roku 1777 císař Josef II. své sestře Marii Antoinettě. Tou dobou ještě Evropa žila v bezstarostné rozvernosti rokoka a do výbuchu násilí, které pohltilo desetitisíce životů a přivedlo na popraviště i císařovu sestru, chybělo celých dvanáct let. Ani největší učenci si ještě nedokázali představit hrůzy číhající za obzorem času. Tím méně pak panovníci žijící v izolaci svých luxusních dvorů.

Proč zrovna Josef II. ano?

Budeme-li hodně chtít, můžeme vidět důvod jen v tom, že to byl opravdu mimořádný muž, mimochodem jeden z nejlepších panovníků, kterého jsme kdy měli. Nějak ale cítíme, že to nestačí, tím spíš, že budoucí osudy mnoha dalších věcí, které mu byly bližší (například řady jeho reforem), Josef II. dohlédnout nedokázal.

Nemůže tedy být důvod v tom, že právě v oné chvíli, kdy císař myslel na osudy svých blízkých, se před ním na krátkou chvíli otevřelo jedno z tajemných oken vedoucích do budoucnosti?

Skeptik odpoví, že jde o pouhou náhodu, i když datovaný dopis nelze vydávat za dodatečně vykonstruované „splněné“ proroctví tak snadno jako jiné podobné příklady.

A jsou k dispozici i jiné – ještě podivnější a přitom datované stejně spolehlivě.

Americký spisovatel Morgan Andrew Robertson (1861–1915) ve svém románu Futility (Marnost) popsal obrovský parník, který se potopil na první plavbě po srážce s ledovou krou. Většina cestujících zahynula, protože na palubě bylo málo záchranných člunů. Loď se jmenovala Titan a Robertsonův román vyšel čtrnáct let před osudnou plavbou Titaniku. Podobných příběhů zná historie překvapivě mnoho.

Nejjednodušším vysvětlením je samozřejmě náhoda, jenže někdy je těch náhod nějak moc najednou – například Robertsonův Titan se potopil také v dubnu a měl jen o málo větší výtlak než Titanic. Případ je o to podivnější, že Robertson se pak podivuhodně strefil do budoucnosti ještě jednou. Roku 1909 vydal povídku Beyond the Spectrum (Na druhé straně spektra), v níž popsal budoucí válku mezi Spojenými státy a Japonskem. Začala překvapivým napadením americké flotily japonskými silami v Pacifiku...

Zase jen náhoda?

„Však lépe v mylné naději sníti / před sebou čirou temnotu / nežli budoucnost odhaliti / strašlivou poznati jistotu!“ Tak alespoň vidí předpovídání budoucnosti Karel Jaromír Erben ve své slavné Kytici. Ne každý s tím ale souhlasí, protože znát dopředu budoucnost představuje skoro vždy strategickou výhodu – dokonce i v případě, že předpověď není zrovna dvakrát radostná. Být v kůži Erbenovy Marie, která na hladině jezera sama sebe spatřila ležet v rakvi, sice nechce nikdo, ale i informace typu „dlouhohrající desky už raději nekupovat“ má svou cenu. A když dokonce způsobí, že si nekoupíte lístky na první plavbu velkolodi s mnohoslibným jménem Titanic (což se v mnoha případech opravdu stalo), pak asi není o čem diskutovat.

A tak lidé všech vrstev – od chudiny až po vojevůdce a vladaře – o pohled do budoucnosti usilují už desítky tisíc let. Hledají jej u šamanů, stejně jako v laboratořích současných vědců. Bylo by přitom velkou chybou jedny i druhé podceňovat nebo přeceňovat; už proto, že přinejmenším výsledky se často moc neliší. Někdy dokonce ani metody, protože někteří vědci například už připouštějí, že změněné stavy mysli opravdu dávají zajímavé výsledky – a právě s nimi jasnovidci všeho druhu pracovali odedávna. Je koneckonců jedno, jestli si pohled do budoucna vysvětlujeme jako milost bohů, napojením na jakési všeobecné informační pole nebo podvědomými výpočetními schopnostmi mozku. Důležitá je předpověď sama.

Je ale správná předpověď vůbec možná, když všichni (nebo skoro všichni) věříme, že čas teče jen jedním směrem? Copak to jde, aby někdo viděl něco, co ještě nenastalo a co – alespoň pokud je současný racionalistický pohled na svět správný – může ještě i po vyslovení předpovědi ovlivnit tisíc náhod?

Základním faktorem správné předpovědi je právě podstata toku času, o které vlastně pořád nevíme vůbec nic; někteří obzvlášť neortodoxní vědci dokonce tvrdí, že čas jako takový vůbec neexistuje. A tak se prý pohledy do budoucnosti otevírají a zase zavírají, aniž bychom tušili proč.

Jisté je jen to, že některé předpovědi opravdu vyšly. Nejednou se tak stalo za okolností, ze kterých běhá mráz po zádech. Vůbec by proto nemělo překvapit, že vize budoucnosti zatím pořád ještě vycházejí spíš básníkům než těm, kteří tvrdí, že znají metodu, jak na to (opět: lhostejno, zda to jsou profesionální věštci, nebo vědci).

Právě o zjeveních budoucnosti i o nekončícím úsilí jim porozumět je tato kniha. Zavede nás do skalních svatyní pravěkých čarodějů, proroků z Boží vůle i starověkých věštíren, mezi astrology a vykladače snů, stejně jako k lidem, jejichž osud určila věštba. Nesmíme samozřejmě vynechat ani případy pozoruhodně naplněných předpovědí, varování či vizí budoucnosti v uměleckých dílech. Nevyhneme se ani moderním prognostikům, futurologům, statistikům, fyzikům a psychologům, abychom s překvapením zjistili, že mnohé jejich metody předvídání budoucnosti a výzkumu plynutí času jsou přinejmenším stejně mystické jako ty, které používali jejich kolegové ve starověkých Delfách.

Takže vzhůru do budoucnosti!

2
ZPRÁVY Z DRUHÉHO BŘEHU

Motto:Budoucí události vrhají svůj stín dopředu.

Johann Wolfgang Goethe, německý básník

Chcete znát recept na dlouhověkost? Moje matka se v dobré duševní i fyzické kondici dožila devadesáti let, takže bych možná jeden měl.

Neustále se stresujte, pokud možno z úplných maličkostí. Skutečné starosti si ale nepouštějte k tělu. Ven nechoďte, protože tam hrozí strašlivé věci; ostatně televize vám skutečný svět nahradí víc než dobře. Na diety nehleďte, jezte všechno, pokud možno s prošlou záruční lhůtou. Před vandalskými nájezdy příbuzných urputně braňte zahrádku s pestrou sbírkou plísní, kterou jste si za tím účelem pracně vytvořili z vaší lednice. Plísňové toxiny? Nevěřte všemu, co se povídá, ale i kdyby, malý doušek becherovky s nimi zatočí. Nezdravé pokrmy? Pověra. Při stravování je důležité především dávkování – jeden buřt vystačí na týden, jeden otevřený jogurt i na dva...

Díky úzkostlivému dodržování těchto zásad matka oslavila své devadesáté narozeniny ve skvělém stavu a všichni jsme věřili, že i stovku s ní oslavíme – tedy pokud se toho dožijeme. O pár měsíců později ale došlo k nečekanému obratu. Odmítala jíst i opouštět postel, padala z ní, často mluvila sama se sebou, po nocích telefonovala nejen členům rodiny a známým, ale i úplně cizím lidem, přestože jsem byl ve vedlejší místnosti. Obviňovala mě ze všeho možného i nemožného – nebo dokonce zcela nerealizovatelného. Z domova se nedalo odejít víc než na pár hodin, aniž by se něco neblahého nestalo. Přivolaná obvodní lékařka žádný zdravotní problém nenašla, doporučila ale převoz do pečovatelského zařízení. Nechtělo se mi do toho, bylo mi jasné, že by to nepřežila buď matka, nebo ošetřovatelský personál domova důchodců – přičemž druhá varianta se jevila pravděpodobnější.

Jenže po několika týdnech beze spánku a při neustálém řešení drobných krizí zpestřovaných nepříliš pohodovým povoláním novináře jsem začínal mít dost. Aniž bych si to uvědomoval, ocitl jsem se v otupělém stavu, který se moc nelišil od permanentní kocoviny.

Toho dne v polovině dubna mě krátce po půlnoci probudil matčin hlas – zase někam telefonovala. Tentokrát to naštěstí netrvalo dlouho, navzdory vyčerpanosti se mi pak ale nedařilo usnout. Skutečnost se podivným způsobem nenápadně prolnula s polosnem. Slyšel jsem matku, jak na někoho křičí, ať jde pryč, že s ním jít nechce, nemohl jsem se ale ani pohnout. Zkoušel jsem sebou zmítat, abych ochromení setřásl, ale nešlo to. Ve tmě jsem uviděl, jak se otevírají dveře ložnice a v nich se objevuje černá ruka držící temně rudý hrozen vína. Něco mi říkalo, že po předsíni chodí otec, který zemřel před čtvrtstoletím...

Ve skutečnosti ten stav ani nejde dost dobře popsat; byla to úplně jiná realita, sice bez logiky, přesto možná ještě intenzivnější než realita skutečná – a až po okraj naplněná beznadějí a hrůzou. Myslím, že teprve v té chvíli jsem plně pochopil, co si pod slovem „podsvětí“ představovali lidé antiky nebo jak vypadá křesťanské peklo.

Pak se mi přece jen podařilo vstát, nebo jsem si to alespoň v tu chvíli myslel. Přišel jsem do matčina pokoje. Byla tam tma. U její postele sedělo dítě v černé gumové pláštěnce s černou špičatou kápí na hlavě. Uviděl jsem se v zrcadle a zjistil, že stejnou pláštěnku s kápí mám na sobě i já... takže je to pořád ještě sen. Další pokus o probuzení už byl úspěšný, ale motala se mi hlava a cítil jsem se tak slabý, že jsem sotva stál. Bytem táhla těžká sladká vůně. U matky se svítilo, ale bylo tam ticho, tak jsem se rozhodl tam nejít. Hodiny ukazovaly čtvrtou nad ránem.

Druhý den byla matka klidná, dokonce se zdálo, že se její stav začíná lepšit. Věřil jsem tomu, protože stejně špatné období měla už o pět let dřív – a dostala se z toho. Volal mi bratr, jestli se něco neděje – měl prý celou noc sny, v nichž mu někdo usiloval o život...

Večer se matčin stav náhle dramaticky zhoršil. A můj sen se začal děsivým způsobem naplňovat: pořád opakovala, že ji táhnou někam pryč a že tam jít nechce. Když se z toho vyvinulo něco na způsob epileptického záchvatu, zavolal jsem sanitku. Zemřela v nemocnici po třech dnech umělého spánku. Doktor mi řekl, že počítačový tomograf našel nádor na mozku.

Nepříjemná těžká vůně se pak v bytě objevovala každý večer ještě řadu dní. Snad jsme našli i vysvětlení: na okně zrovna kvetla voskovka (Hoya carnosa), která prý nejintenzivněji voní právě koncem dne. Jak je ale možné, že v mém snu matka křičela přesně to, co pak o necelý den později téměř doslova opakovala i během záchvatu?

Mimochodem, voskovka nám kvete dost často, ale takovou vůni nikdy předtím ani potom už nevydávala.

Nepravděpodobné skutečnosti a pravděpodobné lži

O schopnostech lidského mozku pořád ještě víme velmi málo. Ledacos naznačuje, že zejména v krajních situacích dokáže věci, kterým akademická věda stále odmítá uvěřit. Je vidění do budoucna jednou z nich? A dají se tyto případy vůbec seriózně ověřit?

Problém historek o splněných předpovědích spočívá v tom, že mohou být zcela neúmyslně a podvědomě upravované dodatečně a pak ještě dál vylepšované ústním podáním. Mnohé čtenářské příběhy na toto téma, které ve velkém s oblibou zveřejňují bulvární časopisy, proto ani nemusí být úmyslně zfalšované – svědkové po letech opravdu věří, že se tak věci udály, přestože realita byla jiná. Není přitom vzácností, že upravenou verzi sdílí celá rodina i s širokým příbuzenstvem a okruhem známých, protože se vzájemným vyprávěním opakovaně utvrzují v její pravdivosti.

Vznik většiny takto vylepšených, a proto působivých příběhů o předtuchách, varováních a viděních lze snadno vysvětlit: pamatují se jen takové, které mají při vyprávění úspěch, a aby úspěch měly, nejde je vyprávět přesně tak, jak se staly, protože by to byla nuda. Také míra nepravděpodobnosti a tajemnosti musí být dávkovaná s citem. A tak dobrý vypravěč podvědomě tu trochu ubere, tu zas přidá, až časem vznikne pověst, která sice obaluje jakési pravdivé jádro – ale to je tak asi všechno.

Možná jste něco podobného zažili na setkání spolužáků po mnoha letech – dokonce i historku, jejímž jste hlavním hrdinou, jste tam slyšeli ve verzi, o níž přesně víte, že se nikdy nestala. Ale přece byste nekazili zábavu, že? Právě tak nějak se nejspíš zrodila nezanedbatelná část všech těch skvělých příběhů ze starých dobrých časů, které ve skutečnosti obvykle zas tak moc dobré nebyly – maturitou a vojnou počínaje a antickými mýty nebo životopisy svatých konče. A pochopitelně také řada legend s prvky tajemna, předtuch a vidění.

Ale...

Případy, kdy se otevřela skutečná okna do budoucnosti, zřejmě existují. I po vyloučení nepotvrzených svědectví pořád ještě zbývá dost takových, která se vysvětlení vzpírají. Do téhle kategorie (přinejmenším pro mě) spadají i mé zážitky kolem matčiny smrti. Mám pro to dokonce jakýsi důkaz.

Po noční epizodě jsem nakonec přece jen usnul a během dalšího spánku na děsivou noční můru šťastně zapomněl. Jenže ráno stál na mém pracovním stole zapnutý počítač s otevřeným textovým souborem – ukázalo se, že jsem ještě před usnutím celou událost podrobně zapsal. Zřejmě to v té chvíli uprostřed noci byla jediná možnost, jak se ze zážitku „vypovídat“, vymanit se z jeho moci a pokračovat v hororově přerušeném spánku. Zápis tedy vznikl před matčiným záchvatem, který následoval až toho dne večer. Je pro mě hmatatelným důkazem, že sen opravdu obsahoval prvky, které se pak staly.

Někteří lidé si své sny z různých důvodů zapisují pravidelně a vytvářejí tak pozoruhodné sbírky, které by stály za důkladnější zpracování. Psychologové se sice sny zabývají, ale berou je jen jako odezvy na skutečné děje, aby pomáhali pacientům lépe pochopit jejich vnitřní svět. Vztahům mezi sny a následnými událostmi se však – pokud vím – nikdo ještě seriózně a systematicky nevěnoval. Akademickým vědcům to příliš zavání parapsychologií, přestože pro předvídací schopnosti mozku mohou existovat i jiná vysvětlení. Některá z nich přitom ani nemusí být v rozporu s akademickým viděním světa, jak ještě uvidíme. Jiná ale už chtějí trochu odvážnější a otevřenější mysl, což přitom vůbec neznamená, že by musela být chybná.

V každém případě je věrohodný a přesně datovaný zápis události jedním ze způsobů, jak odlišit skutečný pohled do budoucnosti od zábavné historky pro pobavení. Třeba takový, který po sobě zanechal švédský král Karel XI. a tři jeho úředníci.

Smrt v černé masce

Čas 18. století byl šťastným věkem osvícenství, kdy tály staré předsudky a nikdo ještě netušil, že místo svobody a moudrosti přijdou revoluční hrůzovlády a napoleonské války. Švédský král Gustav III. (1746–1792) byl jedním z těch panovníků, kteří se snažili o postupné reformy, při nichž by se – řečeno slovy Shakespearova Hamleta – doba nevymkla z kloubů a nezešílela. Části vysoké aristokracie se ale zřejmě i to zdálo příliš, a tak důstojník Jacob Johann Anckarström společně s dalšími dvěma společníky zosnoval spiknutí s cílem krále zabít. Mělo se tak stát 16. března 1782 na maškarním bále v královské opeře. Poznávacím znamením vrahů byly černé masky a heslo: „Máte pěkné přestrojení.“

Krále sice nejdřív od účasti na plese zdržovaly jiné povinnosti, pak ale vidina okázalé společenské události přece jen zvítězila. Když byla zábava v nejlepším, Anckarström se k panovníkovi nenápadně přiblížil zezadu a vystřelil. Král sice přežil, ale ne na dlouho: zemřel o dva týdny později v důsledku infekce, která se dostala do rány. Anckarströma sťali ještě téhož měsíce a už před tím se důkladně postarali, aby smrt pro něj byla vysvobozením. I osvícenství má své meze.

Při následném vyšetřování královraždy se přišlo na několik zvláštních věcí. Už roku 1786 Gustav III. v doprovodu hraběte Jacoba de la Gardie navštívil tehdy velmi populární stockholmskou věštkyni Ulriku Arvidssonovou, aby se něco dozvěděl o své budoucnosti. Vědma mu jako každá správná věštkyně nejdřív řekla pár věcí z jeho minulosti, o nichž věřil, že je ví jen on sám. A pak ho varovala: „Střezte se muže s mečem, kterého potkáte dnes večer. Usiluje vám o život. Střezte se také muže v černé masce.“ Když se vrátili do královského paláce, narazili na Adolpha Ribbinga, jednoho z těch, kdo se o šest let později podíleli na Anckarströmově spiknutí černých masek. U boku měl připjatý meč.

Podle svědectví svých současníků byla Ulrica Arvidssonová nejen zdatné médium, ale i mimořádně inteligentní a vnímavá žena, jejíž rodiče sloužili na králově dvoře. Dobře tedy znala zákulisí králova okolí, navíc její věštecká živnost pravděpodobně skvěle prosperovala i díky široké síti informátorů. Přesto jsou některé aspekty její věštby pro Gustava III. podivné – sotva se mohla dovědět, že za šest let spiklenci použijí masky, když o tom ještě nevěděli ani oni sami. Jacob de la Gardie k případu dodal: „I mě tehdy řekla mnoho věcí, které se pak staly.“

Ulrica přesto byla nějaký čas vyšetřována pro podezření ze spoluúčasti na vraždě, nic jí ale nedokázali. Od té doby však začala její hvězda pomalu hasnout, aby nakonec roku 1801 zemřela v bídě.

V souvislosti s atentátem na Gustava III. se mezitím objevila ještě jedna věštba – a možná mnohem záhadnější. Gustavův předchůdce na švédském trůnu Karel XI. (1655–1697) byl jedním z těch lidem milovaných panovníků, o nichž legendy říkají, že chodil v přestrojení po své zemi, aby zjistil, jak ulehčovat život poddaným. V každém případě to zřejmě byl král vcelku dobrý, a navíc silně věřící, přesto to v životě neměl snadné. Jednou z ran, kterými ho osud postihl, byla i předčasná smrt jeho jemné a vzdělané ženy Ulriky Eleonory roku 1693. Brzy nato se mezi služebnictvem začalo šuškat, že v čase, kdy královna umírala, se v paláci děly divné věci a že mrtvá dál po nocích obchází komnaty. Právě tehdy se Karlovi XI. stala děsivá příhoda, na níž se rozpomněli vyšetřovatelé smrti Gustava III. o téměř sto let později.

Od smrti královny uplynulo jen pár měsíců, když Karel XI. jednoho podzimního večera uviděl světlo v sále, kde nikdo být zrovna neměl. Šlo o jednu z těch místností, kam se od Ulričina skonu služební báli vcházet. Král tedy vzal tři urozené a důvěryhodné společníky, aby společně vyrazili záhadu odhalit. A to, co uviděli, je naplnilo hrůzou: v sále plném lidí se konala poprava, zatímco na královském trůnu seděla zakrvácená mrtvola. Jeden z přízraků se na Karla obrátil a řekl: „Tato krev nebude prolita za tvé vlády, nýbrž za vlády pátého po tobě.“

Mohlo by jít o pouhý folklór, kdyby král duchapřítomně hned vzápětí své vidění nesepsal a nenechal podepsat oněmi třemi muži, kteří ho do sálu doprovázeli. Že to myslel smrtelně vážně, dosvědčují i slova, jimiž svou výpověď zakončil: „Není-li pravda vše, co tu svým podpisem potvrzuji, pak se vzdávám naděje na blažený věčný život, který jsem si snad svými činy zasloužil.“

O sto let později nebylo tak těžké královo svědectví oprášit a v mrtvole na trůnu rozpoznat Gustava III. Stínaní odsouzenci pak logicky museli být Anckarström, Ribbing a další spiklenci z neblahého 16. března 1792.

Opravdu se před Karlem XI. otevřelo okno do budoucnosti? Jeho s velkým předstihem sepsaná výpověď naznačuje, že to přinejmenším nemůžeme tak docela vyloučit.

Vražda podle horoskopu

Dalším případem prokazatelně předem předpovězené budoucnosti je takzvaný Valdštejnův horoskop, který vypracoval jeden z nejvýznamnějších astronomů všech dob, objevitel zákonů určujících pohyb nebeských těles Johannes Kepler (1571–1630) pro vévodu a vojevůdce Albrechta z Valdštejna. Obvykle se uvádí, že horoskop sestavený roku 1608 anonymně (tedy na osobu, o níž učenec znal jen údaje týkající se jejího narození) přesně předpověděl zavraždění vévody 25. února 1634 v Chebu. Vzhledem k tomu, že vznik horoskopu 26 let před zločinem je svědecky doložený, zdá se, jako by Kepler opravdu uměl předpovídat budoucnost – a jaksi mimochodem tím dokazoval i výpovědní sílu astrologických metod. Jenže když se na celou podivuhodnou historii podíváme trochu víc zblízka, zjistíme, že zas tak jednoduché to přece jen není.

Vévoda Valdštejn, přesněji řečeno Albrecht Wenzel Eusebius von Wallenstein, je jedna z nejpozoruhodnějších postav české a středoevropské historie. Narodil se roku 1583 v nijak zvlášť bohatém protestantském rodě Valdštejnů a už jako dítě ztratil oba rodiče. Přesto díky podpoře strýce Albrechta Slavaty vystudoval nejlepší univerzity, přičemž zřejmě poprvé přišel do styku s Keplerem a stal se jeho obdivovatelem. Další osudy ho ale zavedly do armády, kde při tažení proti Turkům vynikly jeho skvělé vojevůdcovské i organizační schopnosti. Roku 1606 konvertoval ke katolicismu a o pár let později se oženil s bohatou vdovou Lukrecií z Landeka. První mu otevřelo dveře ke kariéře v habsburských službách, druhé cestu k velkým majetkům, které mu definitivně spadly do klína po její smrti o pět let později. Obojího dokázal dokonale využít.

Valdštejn vynikl především jako vojevůdce během třicetileté války, za pozornost ale stojí i způsob, jakým spravoval svá panství, která pod jeho vládou neobyčejně vzkvétala a stala se téměř jakýmsi samostatným státem. Vévoda, který zjevně mířil hodně vysoko (zřejmě jednal i o své korunovaci českým králem), ale pochopitelně musel čelit také četným intrikám, obviněním a snahám o zbavení moci. K tomu se později přidal také úpadek osobnosti, způsobený třetím stadiem syfilidy, kterou se nakazil pravděpodobně už v mládí během tureckého tažení.

Pokusy dostat Valdštejna z funkce velitele císařských armád dobrovolně selhaly a na přirozenou smrt císař Ferdinand II. nehodlal čekat. Vyslal zplnomocněnce, kteří oficiálně měli vévodu dopravit do Vídně k soudu, ve skutečnosti ho ale – společně s věrnými důstojníky – fyzicky zlikvidovat. To se také 25. února 1634 v Chebu stalo: setník Walter Deveroux generalissima překvapil ve spánku a probodl partizánou. Jedna z dobových kronik to líčí slovy: „Nešťastná fortuna na vévodu velmi prudce ukrutným způsobem dokročila a jej 25. dne měsíce února téhož léta 1634 s jinými pány vzácnými českými při pangetu ukrutně zamordovati dopustila.“

K chebskému vraždění došlo v období, před kterým Keplerův horoskop opravdu varoval. Proto nepřekvapí, že příznivci astrologie jej dodnes používají jako jeden z nejpádnějších argumentů pro důvěryhodnost této metody. Tím spíš, že „fungující“ horoskop pro vévodu sestavil jeden z nejvýznamnějších velikánů moderní vědy.

Znamená to tedy, že hvězdy skutečně mohou určovat osudy lidí v jejich znamení zrozených?

Ponechme si pokus o odpověď na tuto otázku do jiné kapitoly knihy, která se bude astrologií zabývat podrobněji. Zatím věnujme pozornost autorovi patrně nejslavnějšího horoskopu – možná jedinému, který s velkým předstihem prokazatelně předpověděl něco, co se pak stalo.

Syn čarodějnice a prorok kosmických lodí

Johannes Kepler (1571–1630) je osoba, která k mystickým úvahám přímo svádí. Jeho matka měla pověst čarodějnice a v jejím případě zřejmě nešlo o obvinění tak docela vycucané z prstu – živila se výrobou lektvarů a nejspíš i pokusy o věštění, což jí nakonec přivedlo do vězení. Na hranici neskončila jen díky tehdy už slavnému synovi. Představa, že něco z tajného vědění sdělila i jemu, se nabízí skoro sama.

V Keplerově rodině ostatně o čarodějnice a mágy nebyla nikdy nouze. Jeho matka brzy osiřela a vychovala ji teta Renate Streicherová, která na hranici opravdu skončila. Právě od ní měla Katharina Keplerová receptury, jež jí přivedly za mříže. Magií se prokazatelně zabýval také Keplerův strýc Sebaldus. Kepler o něm později napsal, že to byl „zločinec odporný svým spoluobčanům“.

Jisté je, že matka malého Johannese opravdu ovlivnila – přinejmenším tím, že ho jedné jasné noci roku 1577 vyvedla na kopec za město Leonberg, kde tehdy žili, a ukázala mu hvězdné nebe, na němž zářila obrovská kometa. Kepler na ten pohled nikdy nepřestal vzpomínat jako na největší zážitek svého dětství, který pak nasměroval celou jeho životní dráhu. Hvězdy se mu doslova staly osudem – a stalo se tak v době, která mezi astronomií a astrologií rozlišovala skoro stejně málo jako někteří nedovzdělaní televizní moderátoři a žurnalisté dnes.

Keplerova rodina žila v podstatě na okraji společnosti, ještě ke všemu ji neurvalý a hrubiánský otec brzy opustil. Jedinou cestu ke vzdělání pro chudé, ale nadané dítě tehdy byla církevní škola. Univerzitní vzdělání získal na teologickém semináři v Tübingenu. Měl se stát luteránským pastorem a upřímně po tom toužil, jeho profesoři jej však z neznámých důvodů pro kněžskou službu nedoporučili. Místo toho jej poslali vyučovat matematiku na protestantskou školu do Grazu.

Astronomie byla Keplerovou vášní, přestože měl příliš špatný zrak, než aby mohl provádět vlastní pozorování. Byl zastáncem heliocentrického systému propagovaného Koperníkem, navíc věřil, že planety obíhají kolem Slunce ve vzdálenostech daných přesnými geometrickými pravidly. Publikoval svůj názor v díle Mysterium Cosmographicum a získal tím určitý věhlas. Díky tomu také dostal pozvání do Prahy od Tychona Brahe, tehdy nejslavnějšího hvězdáře a astrologa pracujícího tu pro císaře Rudolfa II.

Johannes Kepler zřejmě byl mimořádně komplikovaná osobnost – jak už tak géniové často bývají. Dokázal odhodit dobová dogmata, a díky tomu viděl do budoucnosti mnohem lépe než většina jeho současníků. V časech plných pověr, kdy jen nemnozí dokázali v kosmických tělesech vidět světy, jako je ten náš, napsal: „Jednoho dne budeme mít nebeské lodi s plachtami přizpůsobenými pro nebeský vítr, jež budou plout po nebi a budou obsazeny výzkumníky, kteří nebudou mít strach z nesmírnosti prostoru.“ Kosmické lodi se staly skutečností až o celá staletí později – a dnes už některé z nich opravdu pohánějí plachty, do nichž se opírá sluneční vítr. Kepler byl také autorem sci-fi povídky s mystickým nádechem Somnium (Sen), v níž popisuje cestu na Měsíc zprostředkovanou démony. Vyšla latinsky až po jeho smrti roku 1634, protože za svého života se ji zřejmě bál vydat.

Kromě astronomických pojednání po sobě Kepler zanechal také podivné zápisky známé pod názvem Selbstzeugnisse (Svědectví o sobě samém), kde rozebírá i svá nejniternější hnutí mysli. To, co jiní nepřiznají obvykle ani sami sobě, on zde na věčnou paměť rozpitvává do nejmenších podrobností. Není to příjemné čtení. Selbstzeugnisse je ale také svědectvím o Keplerově skutečném vztahu k astrologii a sestavování horoskopů.

Většina autorů zdůrazňuje, že slavný autor pohybových zákonů bral věštění budoucnosti z hvězd čistě pragmaticky jen jako zdroj příjmů. Obvykle to dokládají Keplerovým výrokem: „Co by se stalo se ctihodnou matkou astronomií, kdyby ji neživila její bláhová dcerka astrologie?“

Skutečnost ale byla trochu jiná. Roku 1610 například podrobněji vyjádřil své názory na astrologii ve svém spise Tertius Interveniens, což by se dalo volně přeložit jako Třetí faktor (ovlivňující dění). Už podtitul této práce výmluvně vyvrací představu, že Kepler astrologii zavrhoval. Zní: Varování několika teologům, medikům a filosofům, především doktoru Feseliovi, aby při povrchním zatracování astrologie s vaničkou nevylévali i dítě. Z textu Selbstzeugnisse vyplývá, že kromě horoskopů za peníze vytvořil obrovské množství dalších, prakticky na každého, s kým trochu blíž přišel do styku; především si ale dělal horoskopy sám na sebe. V jeho pozůstalosti se našlo okolo 800 nikým neobjednaných horoskopů, občasné objevy dalších ale naznačují, že to nejspíš nebude konečné číslo. Ledacos dokonce naznačuje, že i smysl podivné, až sebemrskačské analýzy vlastního života Selbstzeugnisse byl vlastně astrologický – mohlo jít svým způsobem také o deník, který by umožňoval výsledky horoskopů zpětně kontrolovat.

Kepler také zcela dobrovolně (tj. nikoliv na objednávku) sepsal knihu O pevnějších základech astrologie (De Fundamentis Astrologiae Certioribus, 1601). Nese v ní kůži na trh s odvahou, kterou by mu mohli dnešní klimatologové a meteorologové jen závidět: předpovídá průběh roku 1602 po stránce teplot, srážek, úrody, ale i politických událostí. Mimo jiné tu píše: „Máme osm druhů přesně daných vztahů a účinek nebes na Zemi je vykonáván prostřednictvím hvězdných paprsků, které se na Zemi setkávají a tvoří úhly...“ Všechno tedy nasvědčuje tomu, že nepochyboval o astrologii jako takové, ale o metodách, které astrologové dosud používali. Jinak řečeno chtěl předpovídání budoucnosti podle hvězd postavit na vědecký základ.

To vrhá nové světlo i na případ Valdštejnova horoskopu.

Nejasná řeč hvězd

Úkol vypracovat horoskop pro vévodu Valdštejna údajně dostal Kepler anonymně roku 1608 přes Valdštejnova přítele Stromera, i když kolem okolností objednávky je mnoho nejasností. Přesto se zdá, že byla přinejmenším v první fázi provedena tak, aby astrolog nemohl z osobních vlastností vydedukovat příští pravděpodobné osudy dotyčné osoby. Pracoval tedy čistě na základě postavení hvězd v okamžiku jejího narození. Ostatně i kdyby věděl, pro koho pracuje, moc by mu to nepomohlo – Valdštejnovi v té době bylo okolo 25 let, svou zářivou kariéru měl teprve před sebou.

Přesto Keplerův horoskop mluvil jasně: jedná se o osobu mimořádně inteligentní, ale současně také pyšnou a pohrdající ostatními lidmi, která nikomu nevěří. Nikdy nepozná skutečnou lásku – ani v manželství, ani od svých blízkých. Bude se zabývat jen sám sebou a svými vlastními cíli – aby při tom postupoval krutě a bezcitně.

Tedy nic lichotivého, nicméně Valdštejn se v předpovědi zřejmě poznal a udělala na něj dojem. Keplera roku 1626 angažoval jako svého osobního hvězdopravce a byl také jedním z mála zákazníků, kteří mu platili včas a nikdy nezůstali dlužni. To je také důvod, proč později Kepler tento horoskop několikrát upravoval již v době, kdy věděl, komu data patří.

Nejslavnější je především část horoskopu údajně předpovídající Valdštejnův konec. K jeho zavraždění došlo až čtyři roky po Keplerově smrti, takže autor předpovědi na ní nic upravovat nemohl. Ve skutečnosti však horoskop v tomto ohledu zdaleka nebyl tak konkrétní, jak se často tvrdí. Pouze vévodovi oznamoval nepříznivé období (nikoliv smrt) na březen 1634. Valdštejn ale byl zavražděn už 25. února, svého kritického období se tedy vlastně ani nedožil. Teprve astrolog Giovanni Battista Seni, který u vévody Keplera nahradil po hvězdářově smrti, prý upozornil, že nepříznivé období se protáhne až do března. Jaksi mu ale při tom uniklo, že se to týká i jeho: nevyhnul se nepříjemným opletačkám souvisejícím s vévodovým údajným spiknutím a okolnostmi jeho smrti. Seni ale z problémů šťastně vybruslil a zemřel až roku 1656.

Malá nepřesnost by přesto vypovídací schopnosti Keplerova horoskopu nemusela zpochybnit; těžko popřít, že nad vévodou se už v únoru stahovaly černé mraky, které nevěstily nic dobrého. Horší však je, že stejně nepříznivá období Kepler předpovídal i na některá dřívější data, ale generalissimovi se během nich nic zvláštního nepřihodilo. Přesto zastánci astrologie z „případu Valdštejn“ nevycházejí tak úplně s prázdnou – je prokazatelnou skutečností, že Kepler vytrvale odmítal vypracovat pro vévodu horoskop na roky po osudném letopočtu. Ale aby to nebylo tak jednoznačné, pro sebe naopak udělal horoskop na 60. rok svého života – a nedožil se ho.

Hvězdy zřejmě promlouvají jen někdy. A občas vodily za nos i velkého učence, který věřil, že ví, jak jim rozvázat jazyk.

Nevyslyšené varování

Potopení Titaniku připomněl už úvod této knihy, román Futility ale zdaleka nebyla jediná písemně zachycená předpověď tragédie, která se při první plavbě nešťastné lodi naplnila. Další takový příběh je o to pozoruhodnější, že jeho hlavní hrdina společně s parníkem také klesl na dno Atlantiku. Zůstaly ale texty, v nichž tuto událost už o několik desítek let dřív podivuhodně přesně popsal. Je to důkaz o to cennější, že šlo o významnou osobnost, jejíž životní osudy jsou dobře zdokumentované – tedy žádný „bezejmenný hrdina“, s nimiž tak rádi operují autoři pokleslejší literatury a bulvárního tisku. A je to také příběh, ze kterého mrazí...

William Thomas Stead (1849–1912) byl úspěšný publicista, vydavatel a propagátor Esperanta. Současně vynikl i jako myslitel, který se významně angažoval za práva žen a v boji za mír, s nímž to v letech před vypuknutím první světové války už bylo hodně nakloněné. Několikrát ho za to dokonce nominovali na Nobelovu cenu míru, i když ji nakonec nikdy nedostal.

Mnoho let před katastrofou Titaniku Stead napsal dva články o fiktivní linkové velkolodi patřící společnosti White Star Line, která se potopila v Atlantiku také po srážce – i když ne s ledovcem, ale s jinou lodí v mlze. První, z roku 1886, se jmenoval „How the Mail Streamer Went Dawn in Mid Atlantic by a Survivor“ (Jak se potopil poštovní parník uprostřed Atlantiku – příběh napsaný přeživším), druhý vydal o šest let později pod názvem „From Old World to the New“ (Ze Starého světa do Nového). Vše odpovídalo, včetně velkých ztrát na životech, které Stead v textu rovněž předpověděl. První z obou článků mimo jiné obsahuje scény loučení mužů zůstávajících na palubě s ženami a dětmi, které nastupovaly do člunů – jak vystřižené z Cameronova velkofilmu Titanic. Na svém konci přímo obsahuje varování: „To se může stát, když na moře vypluje loď s nedostatečným počtem záchranných člunů.“ Hned dvojice textů s prakticky stejným motivem naznačuje, že vidina velké lodní katastrofy v severním Atlantiku Steada pronásledovala velmi úporně.

V této souvislosti jistě stojí za zmínku, že ohledně mimosmyslového vnímání nebyl Stead tak docela amatér. Zabýval se spiritismem a především takzvaným automatickým psaním, kdy médium vytváří text, aniž by jeho vznik kontrolovalo vlastní vůlí. Podle svědectví své dcery Estelle tuto schopnost u sebe objevil náhodou roku 1892 a od té doby se jí intenzivně věnoval. Stead věřil, že je tímto způsobem ve spojení se zesnulou novinářkou Julií Amesovou, která mu diktuje informace ze světa „na druhé straně“.

V jednom z prvních dopisů od Julie stojí: „Chci se Vás zeptat, zda mi pomůžete v záležitosti, která mě velmi zajímá. Chtěla bych vytvořit místo, kde by se ti, kdo odešli, mohli setkávat se svými milujícími pozůstalými...“ Stead neodmítl, a tak vznikla podivuhodná instituce známá jako Juliina kancelář – kontaktní místo mezi naším světem a záhrobím. Kromě toho se tu ale prováděly pokusy snažící se komunikaci s mrtvými podpořit vědeckými argumenty. Tedy zdánlivá pošetilost, které ovšem Steadovy články a smrt na Titaniku později daly úplně nový a poněkud strašidelný rozměr.

Líčení zániku velké lodi a jeho vlastní smrti v ledové vodě bylo tématem mnoha takto vzniklých textů, které dodnes existují ve Steadově pozůstalosti. S velkou pravděpodobností inspirovaly také jeho články o zániku velké lodi v Atlantiku. „Některá z těch sdělení byla takové povahy, že se je otec rozhodl publikovat bez ohledu na to, že neměl důkazy, jimiž by jejich věrohodnost podpořil,“ napsala Estelle.

Týká se to i podivné poznámky o počtu záchranných člunů na konci prvního článku o katastrofě poštovního parníku? Je víc než pravděpodobné, že ano.

Ke své škodě ale William T. Stead na tato varování buď zapomněl, nebo se z nějakého důvodu rozhodl jich úmyslně nedbat. Chtěl se na vlastní kůži přesvědčit, že mu Julia diktovala správně, nebo věděl, že osudu se nemá vzdorovat?

„Můj drahý příteli. Zavrhneš plavbu po vlnách, protože slyšíš hlas bouře a údery vln do písečných lavic? Ne, ne a zase ne! Překročit Velkou hranici je totéž jako přeplout Atlantik – je to důležité a je to nebezpečné. Nezapomeň, že celá práce naší Kanceláře je nebezpečná, ale důležitější než všechno ostatní – můžeme překonat koncepci smrti, která nyní zdánlivě vládne nad světem. Jsi pouhý materialista, a tak musíš zlomit pouta hmoty omezující tvou duši...“

Tak zní jeden z Juliiných dopisů, který vznikl v 90. letech 19. století (pravděpodobně roku 1896). Poslechl William T. Stead její hlas? A byl to hlas Pravdy, nebo vábení Sirén z podsvětí?

Buď jak buď, jednoho dne mnoho let po napsání jasnozřivých článků si už jako muž na prahu stáří koupil lodní lístek na panenskou plavbu nové velkolodi přes Atlantik a při té příležitosti poněkud optimisticky napsal: „Předpokládám, že palubu Titaniku opustím v dubnu (1912), a doufám, že v květnu už budu zase zpět v Londýně.“ Optimismus se jevil jako oprávněný – všichni věřili, že tato loď je nepotopitelná.

Julia ale věděla své...

Kdy a jak William T. Stead palubu Titaniku doopravdy opustil, se už asi nikdy nedovíme, přestože později vznikly působivé historky popisující jeho stoické očekávání vlastnoručně předpovězeného zániku lodě v kuřáckém salónu. Jisté je jen jedno: v květnu ani nikdy jindy se už do Londýna nevrátil. Zůstaly jen články a dopisy dokazující, že cosi se mu snažilo jeho budoucí osud opakovaně naznačit dlouho dopředu...

Nestavte kostel!

Kostel patří k pýše každé jen trochu větší obce – nejen u nás, ale i ve Skotsku. Přesto si občané Strathpefferu svatostánek dlouho nestavěli. Stará místní věštba totiž tvrdila, že pokud ve vsi kostel vyroste, záhy nad ním poplují lodě. Strathpefferští si věštbu vysvětlili zcela logicky: když budou mít kam chodit na mši, dlouho si toho stejně neužijí, protože obec zaplaví nedaleké moře. Nebylo z čeho vybírat – kostel zkrátka nebude.

Mezitím ale plynula léta a lidé přestávali na staré věštby věřit. Navzdory varování starších občanů se na počátku tohoto století začalo se stavbou kostela i v Strathpefferu. Přesto vody blízkého zálivu Cromarty Firth zůstaly ve svých březích. Nějaký čas se zdálo, že vše je v nejlepším pořádku.

Kostel však nestál dlouho, když vypukla první světová válka. Německo se snažilo využít k pokoření Británie všech dostupných prostředků a vybudovalo mimo jiné i velkou flotilu obrovských létajících lodí – zepelínů. Ty po celou válku přelétaly moře a bombardovaly Londýn i průmyslová centra východní Anglie. Často pro oklamání obrany přilétaly od severu, a tak se objevovaly také nad Strathpefferem. A tehdy si místní občané s údivem uvědomili, že věštba se naplnila, přestože moře zůstalo na svém místě: i v angličtině se totiž vzducholoď řekne „airship“ neboli „vzdušná loď“.

Předpovězená smrt v ohni

Méně šťastné bylo naplnění věštby týkající se britské dopravní vzducholodě R-101 o několik desetiletí později. Ta byla koncem 20. let součástí velkolepého dopravního projektu, který měl spojit Velkou Británii s jejími zámořskými koloniemi. Přestože podnik měl širokou podporu a dobrou propagaci, už během stavby lodě přicházely varovné zprávy z „onoho světa“.

Například jisté paní Earlové se údajně ohlásil duch tehdy známého pilota W. R. Hinchcliffa, který krátce předtím zahynul při pokusu o přelet Atlantiku. Po paní Earlové chtěl, aby vyhledala jeho přítele z posádky R-101 a varovala ho, což paní Earlová patrně i učinila. Také pan R. W. Boyd z Londýna měl sen, ve kterém viděl, jak R-101 narazila do zalesněného kopce. Spatřil i takové detaily jako vypadávající hořící těla a jezdce na koních, kteří dorazili na místo havárie. Nebyl sám – jakýsi J. Wright z Liverpoolu viděl ve spánku konec vzducholodě tak živě, že chtěl věc oznámit úřadům. Obával se však, že bude považován za blázna, a tak se spokojil pouze s tím, že o předtuše vyprávěl přátelům.

Děsivé vize se naplnily 4. října 1930. Krátce po startu na první cestu do Indie R-101 u francouzského města Beauvais v bouři narazila na nízký pahorek a explodovala. Při havárii kromě posádky a řadových pasažérů uhořela i řada prominentních osobností včetně britského ministra letectví. Podobnost se snem pana Boyda je zarážející.

Svědectví o předtuchách konce se objevila ve sdělovacích prostředcích až po katastrofě – mnozí ovšem tvrdí, že před tím by stejně nebyla uveřejněna. Státní zakázku na stavbu lodě sice provázely četné nepořádky dávající tušit špatný konec, tlak na utajení všech nepříznivých zpráv byl ale příliš velký. Nešlo totiž o nic menšího než o mezinárodní prestiž Británie. Mnoho vizionářů ale své předpovědi doložilo důvěryhodnými svědky, kterým své sny vyprávěli ještě před katastrofou. A tak se dnes můžeme jen dohadovat, zda se po každé takové události nedostane publicity jen těm vizím, které se náhodou strefily, nebo zda nějaké informace opravdu záhadným způsobem pronikají proti proudu času.

Obraz budoucí zkázy

Někdy nemusí být důkaz o správně předpovězené budoucnosti psaný – i obrazy umí mluvit jasnou řečí. Stačí si vybavit například práce Hyeronyma Bosche (1450–1516), na nichž jsou podivné objekty připomínající ze všeho nejvíc stroje ze sci-fi nebo kosmické sondy. Jeho obrazy ani trochu nezapadají do žádného uměleckého směru doby, kdy gotiku teprve zvolna nahrazovala renesance, zato by dokonale zapadly do surrealistického umění 20. století. Objekty, které na nich vidíme, mají design, který by i dnes byl moderní, až revoluční – přestože umělec žil před mnoha staletími...

Někteří autoři proto naznačují, že malíř byl členem tajné společnosti nebo sekty uchovávající ztracené vědění neznámé civilizace, existují ale i jiné možnosti. Ví se jen to, že patřil do katolického Bratrstva Naší Paní, které ale mělo do ezoterických spolků hodně daleko. Navíc na zmizelé vyspělé civilizace akademická věda nevěří, a tak mainstreamoví badatelé jdou na Boschovy podivné vize přes psychologii: obrazy vysvětlují tvrzením, že „byl první, kdo na plátno vpustil chaos nevědomí“. Jenže to ve skutečnosti nic nevysvětluje, ale pouze vyvolává další, ještě naléhavější otázku: jak to, že nevědomí muže žijícího na přelomu 15. a 16. století vidělo věci z doby o čtyři století mladší? To by znamenalo, že obrazy budoucnosti jsou už v naší mysli nějak zapsané, případně že jsou zapsané někde jinde a náš mozek se za určitých okolností může na tuto tajemnou „databázi“ napojit.

Myslíte si, že to není možné?

Roku 1963 zveřejnil populární a seriózní časopis National Geographic Magazine obraz málo známého malíře zachycující tragický nálet na Drážďany 14. a 15. února 1945. Na tom by nebylo nic divného – až na to, že obraz prokazatelně vznikl už v roce 1936. Mohl být křik desetitisíců lidí umírajících v ohnivé bouři slyšet i proti toku času?

Předčasný telefonát

Generál Wladyslaw Sikorski, předseda polské exilové vlády během druhé světové války, byl jednou z nejvýraznějších postav mezi politiky, kteří z okupované Evropy uprchli do Anglie – možná právě proto ale skoro všem také překážel. Kromě Němců, proti nimž bojoval, ho neměli rádi ani Rusové, protože se zbytečně moc ptal na osud tisíců polských důstojníků povražděných jejich tajnou službou NKVD poté, co komunisté ruku v ruce s nacisty roku 1939 obsadili Polsko. Ještě víc jim ale vadilo, že nesouhlasí se Stalinovým plánem na „posunutí“ celého Polska, kdy podstatná část území státu na východě měla po válce připadnout SSSR výměnou za změnu jeho západních hranic na úkor Německa. Sikorski však představoval problém i pro Churchilla, který si sice vážil pomoci Poláků v boji s Hitlerem, ale Rusko pro něj v tomto ohledu bylo významnější. Oponenty měl generál také mezi svými krajany, kteří si naopak mysleli, že tlaku Rusů i západních Spojenců ustupuje až příliš snadno.

Takže vlivných sil, které by mohly mít zájem na šikovné nešťastné náhodě, jež by z živého potížisty udělala oslavovanou a neprotestující mrtvolu, bylo víc než dost. Časté lety k polským jednotkám i na politická jednání k tomu dávaly dostatek příležitostí. Na jaře 1943 generál odletěl z Anglie na Blízký východ a 26. května se v jeho londýnském sekretariátu ozval telefon. Anonymní hlas polsky oznamoval, že Sikorského letadlo se zřítilo u Gibraltaru. Neznámý informátor svou zprávu několikrát opakoval.

Sikorského letadlo se u Gibraltaru opravdu zřítilo – jenže až na zpáteční cestě 4. července, tedy o celých šest týdnů později. Neštěstí přežil pouze jediný člen posádky – český pilot Eduard Prchal. Úřední zpráva až příliš rychle a příliš rezolutně prohlašovala, že určitě nešlo o sabotáž, přestože událost doprovázela celá řada podivných okolností. Mnoho lidí se domnívá, že kdyby Sikorski nezemřel, mohly se poválečné osudy Polska ubírat jinou cestou...

Byl tajemný hlas v telefonu varováním od někoho, kdo měl o vražedném spiknutí informace? To nedává moc smysl, protože telefonát neobsahoval údaje, které by mohly něco změnit. Šlo tedy o další případ věštby, která se naplnila?

Případ Yorkshirského Rozparovače

Zakrvácenou mrtvolu šestnáctileté obchodní příručí Jayne MacDonaldové našly děti 26. června 1977 na hřišti v Reginal Street v Leedsu. Měla hlavu rozbitou několika údery těžkým tupým předmětem a celou řadu bodných ran v hrudníku i v zádech. Jayne byla už pátou ženou, která tu za poslední dva roky zemřela tímto hrůzným způsobem. Celou oblast znovu obešla hrůza: šlo o nezaměnitelný rukopis neznámého vraždícího psychopata, kterému média mezitím začala říkat Yorkshirský Rozparovač. Všechny předešlé se živily prostitucí, tato vražda ale ukázala, že Rozparovač není tak vybíravý, jak se dosud mohlo zdát.

Tou dobou už davová psychóza jela na plné obrátky. Společenský život se skoro zastavil, protože ženy se bály vycházet po setmění na ulici; dokonce i návraty ze zaměstnání představovaly problém. Stovky detektivů i řadových policistů držely neustálou pohotovost, přesto měly uběhnout ještě dlouhé dva roky a zemřít celkem 12 žen, než se bestii podařilo polapit.

Na plné obrátky pochopitelně pracovaly také redakce novin, časopisů a televizních stanic. Byly doslova zaplavené udáními, domněnkami, tipy i pozorováními „podezřelých“ skutečností. Nemalou součást této korespondence tvořily zprávy od různých médií a jasnovidců. Nikdo je nebral moc vážně, tím spíš, že si obvykle navzájem protiřečily.

Jedním z těchto médií byla i Nella Jonesová, která se na sdělovací prostředky ohledně případu Yorkshirského Rozparovače poprvé obrátila na podzim roku 1979. Tou dobou už měl neznámý vrah na svém kontě 11 mrtvých žen a několik dalších nedokonaných útoků. Davová psychóza dosahovala vrcholu – a paní Jonesová tvrdila, že může podat velmi přesné informace o neznámém útočníkovi.

Nella Jonesová žijící v Londýně nebyla tak úplně neznámá. Už dřív nabídla policii své služby při pátrání po odcizených obrazech. Její tip tehdy pomohl případ vyřešit a inspektor Bayes, který případ vedl, pak prohlásil: „Existují jen dvě možná vysvětlení. Buď je spolupachatelkou, nebo opravdu má nějaké záhadné psychické schopnosti.“ První eventualitu se podařilo vyvrátit, a tak Nella Jonesová dostala přezdívku Psychický detektiv.

To byl také zřejmě důvod, proč redakce Yorkshire Post její sdělení v záplavě zpráv od jiných potrhlých „mentalistů“ tak úplně nepřehlédla. Reportérka Shirley Davenportová dostala v říjnu 1979 od vedení pokyn, aby se na věc podívala trochu víc zblízka, a tak se za Nellou Jonesovou do Londýna vypravila.

Vize a předpovědi jasnovidců obvykle bývají dost mlhavé a těžko dešifrovatelné – to co se ale Shirley Davenportová dověděla od Nelly Jonesové, mělo překvapivě jasné kontury. Křestní jméno vraha zní Peter a bydlí v Bradfordu, kde jeho dům má číslo 6. Je to velká stavba se železnými vstupními vraty a schodištěm, které začíná přímo za nimi. Rozparovač pracuje jako řidič náklaďáku a název firmy, která ho zaměstnává, začíná písmenem C.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Okno do budoucnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.