Kat Richardson v nakladatelství

FANTOM Print

Šerochodec

Poltergeist *

Underground *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2012

Copyright © 2006 Kathleen Richardson

Translation © Petra Kubašková

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-160-0

ISBN 978-80-7398-505-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-506-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Ellen Williamsovou

PODĚKOVÁNÍ

Napsat a vydat knihu není ani zdaleka práce jednotlivce, jak jsem si vždycky myslela. Tento román mi pomohlo přeměnit v něco víc než jen nápad a stoh papíru hodně lidí.

Nejprve bych chtěla poděkovat manželovi, který mě nepřestal podporovat, povzbuzovat a snášel všechny mé nálady; dává mi skvělé podněty a někdy se třeba jen zasměje u legračních částí. Obvykle. Také přispěl k tomu, co Quinton věděl o tajemné elektronice a počítačových tricích.

Díky patří i mým oddaným prvním čtenářům, Nancy Durhamové a Elisabeth Shipmanové, které se pročítaly dobrodružstvími Harper, když byla ještě objemná a neuspořádaná, přečetly je pak pokaždé, když jsem je ořezala, a nikdy se nepřestaly ptát po další verzi. Též děkuji své sestře Beth a našemu příteli Joe Ochmanovi, který též četl rukopis a udělil mi moudré rady, dodal mi kuráž a od začátku mi pomáhal.

Za mnohé vděčím i Stevovi Mancinovi, který z prvotní verze odstranil nevhodné části, a také Joshuovi Bilmesovi, osobě číslo jedna v JABberwocky Literary Agency, který mi na to kývl. Poučila jsem se, a už nikdy neodevzdám rukopis na laciném papíře. Slibuji.

Taky mám úžasného odpovědného redaktora, Anne Sowardsovou, a pomocného redaktora, Cherilyn Johnsonovou, která mě naučila říkat jen to, co se sluší. Díky ní vypadám mnohem chytřejší, než ve skutečnosti jsem. Pokud se někde objeví chyba, pak za ni mohu já.

Speciální dík patří Tanye Huffové a Charlaine Harrisové za jejich osobní kouzlo a milá slova.

Na poslední chvíli jsem obdržela technickou pomoc od detektiva z policejního oddělení v Seattlu, Nathana Janese. I když se ta speciální informace nestihla dostat do této knihy, přijde na ni řada v dalším díle.

Kromě toho všeho jsou tu ještě spousty příbuzných a přátel, kteří vše sledovali od hrubé myšlenky až na police v knihkupectví, nabízeli mi pomoc, vytrvalost a strpení tím, že mě při různých příležitostech nikdy ničím nepraštili, a věděli, kdy mají odejít a přenechat mě jiným. Je jich příliš mnoho, než abych je všechny vyjmenovala, ale některé z nich vypíchnu, možná zcela nečekaně. Jsou to: Bruce Shipman, Ellen Williamsová, Bo a Sandy Carpenterovi, Sharon Langloisová, Ken George, Jason Wood, Marci Dehnová, Richenda Fairhurstová, Joy Huffinová, Bart a Kris Lawrencovi, Josh Mitchell, Mara Loveová, Alex Pearson, Jacque Knight, Jay Menzo, Mike a Chris Uvyekovi, Jessica Branom-Zwicková, Mel Shipman, Pamela Haleová, Dan Sabath, Glenn Walker, Julie Albrightová, Becca Hildebrandtová, Heather Stewardová, Melissa Wadsworthová, Laura Friendová, Rey a Karen Solisovi, John Barber, Misty Taliaferrová, Olwen Palm, Stephanie Lawyerová a Frank White.

Také musím zmínit virtuální komunity, které se musely po celou dobu vypořádávat s mými nesmysly: rec.arts.mystery newsgroup, TTLG.com forums a také Seattle WriterGrrls. Speciální dík si zaslouží Jon a Ruth a další lidé z časopisu CrimeSpree Magazine, a také autoři: Jane Haddamová, Barry Eisler, Robert Sawyer, Louise Marleyová, John Henry, Donna Andrewsová, Brandon Sanderson, Mike Moscoe, Lawrence Watt-Evans, Kurt Busiek, Richard K. Morgan, Keith Snyder, Katy Mungerová, Lise McClendonová, Monette Draperová, Karen Irvingová, Mary Keenanová a Joe Konrath. Děkuji za jejich profesionální rady a moudrá slova.

A kdyby tu byli s námi, poslední poděkování by náleželo Richardovi Dennisi Huffinovi, Leile Jane Phelpsové a Andrewovi „Štístkovi“ McKenziemu, kteří nás opustili příliš brzy.

Jsem opravdu moc vděčná za tu spoustu pomoci a přátelství, které mi poskytli všichni tito lidé, a také ti, na něž jsem možná zapomněla. Všichni přispěli nějakým způsobem ke zrodu této knihy, a pokud v ní najdete chyby, jsou výhradně a jen moje.

1. KAPITOLA

Když mě ten chlap praštil, překvapilo mě to. Většina lidí se tak nerozzuří, když je někdo přistihne při malém podvodu. Čekala bych rozpačitou omluvu a rychle vypsaný šek jako satisfakci pro mou klientku – jeho nevlastní dceru. Ale místo toho se chlap nahnul přes stůl a ze strany mě udeřil pěstí do hlavy; bylo to jako rána kladivem.

Sletěla jsem ze židle a v uších mi hučelo. Sáhla jsem pro kabelku, ale oběhl stůl rychleji, než jsem stihla nahmatat zbraň. Klesla jsem na kolena a snažila se ho strefit pod pas.

Uskočil a dal mi další ránu pěstí do zátylku. Pak kopanec do žeber. Hlesla jsem, jak mi vyrazil dech, a modlila se za všetečné sousedy nebo papírové zdi. Chystal se mě znovu kopnout. Stočila jsem se a podrazila jeho zvednutou nohu… načež mu obě nohy podjely.

Jako raněné zvíře jsem se hrabala ke dveřím. Měla jsem pocit, že se můj hrudník rozpadá na kusy.

Najednou mi to trhlo hlavou dozadu, jak mě chňapl za dlouhý culík. Vykopla jsem za sebe. Patou jsem trefila něco měkkého, ale ne to, v co jsem doufala.

„Zatraceně!“ Praštil mou hlavou o zárubeň dveří. Zdálo se mi, že jsem právě přišla o polovinu lebky.

Všechno mě bolelo. Obtočila jsem se těsně kolem jeho těla, abych se o něj mohla zapřít. Příšerný tah mi rval vlasy z hlavy. Jednou rukou jsem mu praštila hlavou o zeď a kopla ho kolenem do rozkroku. Zasípal a pustil mé vlasy. Vyprostila jsem se a celá pokroucená vyklopýtala dveřmi na chodbu. Přivolala jsem výtah a přitom jsem šátrala po zbrani.

Všechno bylo špatně: nohy jsem měla jako hadrová panenka; pokaždé, když jsem nahmátla pistoli, vyklouzla mi; nemohla jsem popadnout dech a hrudník mi spalovala palčivá bolest. Slyšela jsem jen hukot a šumění krve v uších.

S námahou jsem otevřela kovové dveře starobylého výtahu a vpotácela jsem se dovnitř. Zastavilo mě další škubnutí za vlasy. Pokusila jsem se otočit a vystřelit po tom bastardovi, ale podlomily se mi nohy. Zbraň mi vyklouzla z ruky a sjela po podlaze do rohu výtahu.

Chlap chytil vnější dveře výtahu; pořád mě držel za vlasy. Vytáhla jsem z kapsy džínů starý švýcarský armádní nůž. Vtom mi přibouchl krk do dveří. Vypadalo to, že mi chce snad urazit hlavu. Svíjela jsem se a snažila se mu vysmeknout. Dveře mě udeřily do spánku. Cítila jsem, jak mi po tváři stéká pramínek teplé krve.

Můj zrak se zúžil do tmavého, krvavého tunelu.

A zase ty dveře: prásk! Z výtahu se neustále ozýval drkotavý zvuk a vnitřní dveře se mě snažily přiskřípnout. Otevřela jsem kapesní nůž a vrazila velkou čepel do ruky, která svírala mé vlasy. Vyjekl a pustil mě.

Hlavou jsem žuchla na podlahu výtahu, stihla jsem se odkutálet a o pár čísel se vyhnout zavírajícím se dveřím. Slyšela jsem ho, jak lomcuje mřížemi a chrlí vodopád sprostých nadávek, když se výtah se mnou rozjel dolů. Něco mě pořád drželo za vlasy, ale neměla jsem sílu se tím zabývat. Chtělo se mi jen padnout a omdlít, ztratit vědomí. Pak ale to něco začalo tahat mou hlavu nahoru.

Moje vlasy zůstaly skřípnuté ve dveřích, a jak výtah sjížděl do přízemí, zvedalo mě to! Představa, že budu viset za vlasy, mě dostatečně zburcovala, abych zase vstala. Před očima jsem měla již jen vzdálený, matně zářící bod, který plul v tmavě rudém moři. Začala jsem řezat svůj dlouhý culík, přestože mé ruce již slábly. Když jsem nedávno dávala nabrousit nůžky, měla jsem dát nabrousit i nůž! Zapírala jsem se vší silou o stěnu výtahu a pižlala vlasy, které padaly v dlouhých hnědých pramenech kolem mé tváře. Kabina klesala. Už jsem stála na špičkách, když spadl poslední pramen. Točila se mi hlava, chtělo se mi zvracet; sesunula jsem se na podlahu výtahu, a když se dveře otevřely, z posledních sil jsem se vysoukala ven.

Dál si pamatuju jen útržky: křik lidí, něčí boty, bolest v rukou a nohou, někdo mi něčím mává před víčky, muž s přízvukem, v hlavě tlukot tisíce kovadlinek, pocit jako na kolotoči. Myslím, že jsem zvracela. Pak jsem usnula.

To bylo prvního dubna…

O pár dní později jsem se probudila v nemocnici, a podle toho, jak mi bylo děsně zle, jsem usoudila, že asi zůstanu naživu.

Teď už uplynuly týdny, bolest odeznívala, modřiny, odřeniny a tržné rány pomalu mizely, ale rány do hlavy, které jsem utržila, se stále ještě ozývaly. Poté co jsem odešla z nemocnice, zmocňovaly se mě divné pocity; měla jsem menší či větší potíže se svými smysly – každopádně to byly obtíže tak nápadné, že mě přiměly vrátit se do nemocnice.

Doktora Skellehera jsem neznala. Když jsem dorazila na pohotovost, měl službu jen on sám. Táhlo mu na třicet a očividně potřeboval kávu. Na hlavě mu sedělo nízké vrabčí hnízdo – což jsem připisovala spíš nedostatku vkusu než pokusu o módní výstřelek – a pod očima měl tmavé váčky, tedy spíš cosi jako pytle na brambory. Oblečení pod bílým pláštěm vypadalo solidně. Vzadu nad límcem byl vidět úzký kožený řemínek, který opět mizel pod rozhalenkou jeho bavlněné košile.

Když jsem mu vyprávěla o svých potížích, vše se mi znovu rychle odvíjelo před očima jako film.

Některé obrazy vystupovaly jakoby z mlhy nebo impresionistického obrazu – jako když se díváte do zrcadla v koupelně plné páry. V nemocničním pokoji jsem nikdy nemohla s jistotou říci, kdy tam lidé doopravdy byli. Zdálo se, že proplouvají tam a zase zpět, měnili podoby. Můj sluch se choval nepředvídatelně, chvílemi jsem vnímala bzukot, mumlání, klokotání vody a také zvuky podobné šustění vaty v uších. Řekli mi, že to je normální u pacientů s otřesem mozku a že se to spraví. Ale… některé z příznaků se zhoršovaly.

Například mě dost znepokojilo, když jsem propadla nemocniční postelí.

Z postele jsem se nedostala bez pomoci sestry nebo doktora. Myslete si o mně, že jsem problémový pacient, ale odmítala jsem vykonávat potřebu do bažanta; rozhodla jsem se používat toaletu jako důstojný člověk. Tahle fáze ještě ušla, i když to nebyl zrovna taneček s Fredem Astairem; ale dostat se zpět do postele bylo horší.

Když jsem vycházela z koupelny, dělalo se mi zle. Světlo v místnosti trochu pohaslo, postel se zdála být najednou strašně daleko, někde hluboko za zamlženým zrcadlem. Tápala jsem k posteli, cloumala mnou zimnice, poléval mě pot, žaludek se mi houpal; z mlhy mi před očima vystupovaly výjevy jako z pitev a vražd. Vnořila jsem se do chladné páry, když výjevy začaly přecházet ze šedé do kouřové a téměř černaly. Postel mezi tím vším neurčitě prosvítala jako pastelový mihotavý kvádr. Nejdřív jsem se jí dotkla holení, chytila jsem se za ocelové kování a přitáhla se za ně. Na okamžik jsem spočinula na studené vlhké matraci jako leklá ryba a oddychovala jsem. Pak se postel najednou posunula a já propadla skrz.

V tu chvíli se světla v místnosti rozjasnila a vše opět nabylo zřetelných obrysů. Sestra vešla zrovna ve chvíli, kdy jsem dopadla na podlahu. Pochopitelně mi vynadala. Pak zavolala zřízence, aby mě zdvihl a uložil zpět do mé vlastní postele, která byla o dobré čtyři stopy dál.

Zvláštní, předtím mi připadalo, že v pokoji byly tři postele, ale sestra řekla, že v téhle místnosti nejsou tři postele od šedesátých let, kdy proběhla přestavba.

A příhoda z předešlého rána byla už opravdu ta poslední kapka.

Moje tvář v zrcadle vypadala stále děsivě. Kolem levého oka se rozlévala fialová modřina, která vybíhala směrem ke kořenu nosu, opisovala linii obočí a znovu stékala přes lícní kost a spodní čelist až do strašidelného zelenofialového obojku. Spodní ret a ucho jsem měla ještě potrhané a oteklé. Všechny modřiny a otoky zhyzdily mou tvář natolik, že připomínala opuchlý škleb z batikované látky. Vše, co jsem zepředu viděla ze svých vlasů, bylo dole roztřepené jako starý slaměný smeták. Většina z toho ale ještě sahala po ramena.

Jenže potřebovala jsem se vrátit do práce, musela jsem zaplatit účet za pobyt v nemocnici a také mě čekala schůzka. A tak jsem se uvolila k denním lázním – což byla kombinace salonu a mučírny – a doufala jsem, že mě tamní personál dá do kupy a vrátí mi lidskou podobu, abych už nevypadala jako Frankensteinovo monstrum po velkém flámu.

V županu, pantoflích a s ručníkem na hlavě jsem ťapkala k místnosti s párou, kam mě na patnáct minut uložili, abych se prý uvolnila a roztáhly se mi póry. Snažila jsem se klidně sedět a relaxovat, ale v hlavě mi bzučel roj včel.

Položila jsem si ruce na spánky, křečovitě jsem tiskla oční víčka k sobě a snažila se pomalu zhluboka dýchat, ale pach kouře mě přinutil otevřít oči. Pára kolem mě se začala vinout a stáčet do tvaru čínského draka a jeho obrys tvořil mlhavou bránu.

Rozhlížela jsem se vyjeveně kolem sebe, ale nebyl tu nikdo, kdo by mi řekl, že je to jen světelný klam. Tenká průsvitná pára mě hřála na kůži, ale mlha u brány byla hustá a tmavá jako kouř a ledově studená.

Z nitra brány probleskovalo bledé světélko, tepalo a rozrůstalo se v pulzující sloup tekutého světla. Obracel se mi žaludek, v útrobách jsem cítila nutkání zvracet. Zápach kouře se měnil v pach rozkládajících se těl a zatuchlé vody.

Vztáhla jsem ruku, ale pak jsem ucukla zpět. Ať se ten svíjející se mrak vzal odkudkoli, nechtěla jsem se ho dotknout. Skrčila jsem se na lavici a bušila hlavou o zeď, jak se kolem mě rozlézala nemyslitelná hrůza.

Prsa mi sevřela náhlá úzkost, dech se úžil a vázl v hrdle. Určitě jsem vykřikla: „Ne!“ Objevil se úzký pruh záře a proťal mlžnou bránu. Trhla jsem hlavou do míst, odkud přicházelo světlo. Jedna z elegantních zaměstnankyň lázní nakukovala dovnitř ze skutečných dveří.

Zeptala se, jestli jsem v pořádku.

Zalapala jsem po dechu a rozhlédla se. Jen pára, obyčejná pára, která voněla čerstvou vodou a borovým dřevem z lavic. Žádný sloup světla. Žádný kouřový drak ani smrtelný puch.

Odpověděla jsem, že je mi dobře, jen jsem usnula. Ale mráz mi běhal po zádech.

Byla jsem pevně odhodlaná okamžitě utéct.

Odmlčela jsem se, abych se trochu sebrala a mohla pokračovat. Zasmušile jsem pohlédla na doktora, který jen zdvihl obočí a čekal.

Začala jsem s poslední příhodou. „Dnes ráno jsem si chtěla jít zaběhat, ale vydržela jsem běžet jen pár sekund. Mám závratě, cítím a slyším různé věci… ty mlhavé vidiny… Pořád vidím kolem sebe oči, stíny, neuvěřitelné věci…“ dodala jsem slabým hlasem. „Ani nemůžu spát. Ale zítra mám schůzku s klienty a potřebuju se vrátit do práce. Tvrdili mi, že touhle dobou už budu schopná pracovat, ale buď nejsem natolik vyléčená, jak se doktor domníval, nebo ty prášky u mě vyvolávají halucinace.“

Skelleher se zamračil. Už mi stihl píchnout injekci a začal nade mnou rutinním způsobem manipulovat s prudkým světlem a kovovými nástroji. „Není to těmi prášky. A vaše tělesné funkce se zdají být naprosto v pořádku. Nic nenaznačuje, že bych měl nějak měnit závěry předchozího lékaře – kromě mého osobního přesvědčení, že čím méně zásahů, tím lépe. Pevně věřím, že je nejlepší nechat tělo a mysl, aby si poradily samy.“ Podíval se znovu na mé záznamy a ztichl.

Po chvilce opět vzhlédl. „Podívejte, vím, že tohle člověku nahání strach. Úrazy hlavy jsou záhadné a nepředvídatelné. Mozek je úžasná věc a my se o něm dovídáme každý den něco nového, ale stále nevíme vše. A to, čemu říkáme mysl, je neprobádaná oblast. Existuje spousta věcí, kterým západní medicína nemůže přijít na chuť: celá otázka života a smrti, fyzický a psychický vliv smrti na vědomí – metafyzika – v tom pořád tápeme.“

Obrat v naší konverzaci mě vylekal. „Promiňte, řekl jste, že jsem… zemřela?“

„Copak oni vám nic neřekli?“ pohlédl na mě s pokřiveným úsměvem.

„Ne.“

Zavrtěl hlavou. „Panebože… pak se nedivím, že jste zmatená. Na tenhle typ problémů existuje odborná pomoc. Předpokládám, že na to zapomněli, věci s policií a tak… Už je beztak trochu pozdě na to, abych vám to nějak šetrně sdělil, takže dostanete stručnou verzi. Podle záznamů jste v době, kdy dorazil lékařský tým z První lékařské, byla mrtvá přibližně dvě minuty. Přivedli vás zpět k životu, stabilizovali a odvezli do nemocnice. Nic dalšího se nedělo. Tohle se u zranění hlavy stává. Některým lidem dělá potíže znovu se srovnat, někteří mají divné zážitky, ale to se dostáváme na tenký led záhadné oblasti, od níž se klasická medicína distancuje. Mohu vám nabídnout psychologické poradenství, pokud máte zájem…“

Až příliš rychle jsem zavrtěla hlavou, cítila jsem se přihlouple. Trhla jsem sebou.

Skelleher opět svraštil čelo. „Šla byste se mnou na chvíli do mé kanceláře?“

Pokrčila jsem rameny a následovala ho z vyšetřovny do mrňavé kanceláře, v níž byl nacpaný stůl a dvě židle. Nabídl mi, že mohu nechat otevřené dveře, pokud chci. Zavřela jsem a posadila se.

Zapřel se do opěradla a chvíli si mnul spodní ret, pak zdvihl oči zpět ke mně. Zhluboka se nadechl a naklonil se zase dopředu. „Jako lékař se teď pouštím na tenký led, protože tahle záležitost přesahuje oblast medicíny. Mám přátele, kteří zažili podobné věci jako vy, a možná to bude znít neprofesionálně, ale mohlo by pro vás být prospěšné, kdybyste si s nimi promluvila. Ben a Mara Danzigerovi. Jsou to přátelé, nikoli pacienti. Bena znám i profesně, je to fajn chlap, i když některé jeho názory mohou znít trochu jako z jiné dimenze. Když už nic jiného, aspoň vám může říct, jestli se vám to skutečně děje, nebo to spíš vyžaduje odbornou pomoc.“ Vytáhl ze zásuvky navštívenku a podal mi ji.

„Neposíláte mě, doufám, k psychiatrovi,“ otázala jsem se nedůvěřivě.

„Ne,“ zasmál se. „Myslím, že zažíváte něco, s čím většina lidí nepřijde do styku. Nic špatného, jen zkrátka z obtížně vysvětlitelného konce toho, co je probádané. V souladu s mým přesvědčením, že lepší je nenásilný postup, vám chci nechat čas, abyste se sama rozhodla. Pokud si promluvíte s Benem a Marou a usoudíte, že jsme všichni tři cvoci, rád vám doporučím psychologa, poradce nebo i změnu medikace, pokud bude libo.“

Podívala jsem se na něj úkosem.

Jeho úsměv vyčerpaně povadl. „Nemyslím, že je s vaší léčbou nebo medikamenty něco v nepořádku. Upřímně řečeno, myslím si, že byste se obešla i bez nich. Nemůžu pro vás udělat nic víc než navrhnout řešení a říct vám, abyste určitě šla na kontrolní vyšetření. Ať už vám potíže působí cokoli, zdá se to být mimo dosah mých kompetencí.“

Nedůvěřivě jsem si vzala navštívenku a strčila ji do tašky. Sledoval mě, jak vstávám a házím si tašku přes rameno.

„Asi byste si měla pořídit raději batoh, když toho s sebou nosíte tolik,“ podotkl. „Takový náklad vám může poškodit páteř, pokud ho máte na jednom rameni.“

„Nemám ráda batohy. Nevypadají moc elegantně a těžko se do nich dostává, když pospícháte.“

Skelleher pokrčil rameny. „To záleží na vás. Ale pečujte o sebe, ano? Zkuste spát, jezte hodně červeného masa na zlepšení krevního obrazu. Na oči si přikládejte vlhké čajové sáčky, aby zmizely modřiny. Pravidelně se protahujte a cvičte. Rychleji se uzdravíte a budete se cítit líp. A pokud nastanou další potíže, zavolejte mi.“

Řekla jsem, že to udělám, a když jsem odcházela, věnoval mi další pokřivený, unavený úsměv.

Mrtvá. Když nepočítám pár pohřbů v rodině, povinný právní kurz a několik mrtvých těl z případů, které se vymkly kontrole, co jsem vlastně věděla o smrti? Těla jsou jen prázdné schránky, nikoli skutečná podstata smrti. Nikdy jsem neviděla nikoho umírat, neocitla jsem se tváří v tvář smrti – kromě chvíle ve výtahu, kdy to vypadalo jako vítaná forma odpočinku. Chtělo se mi nějakou dobu sedět a přemýšlet o tom, ale neudělala jsem to.

Odsunula jsem to někam dozadu do mozku a má mysl kolem toho bzučela jako včela v rododendronu. Mrtvá.

2. KAPITOLA

Po podlaze se plazil závoj šedé mlhy, rozléval se a shlukoval se podél stěn. Ve spirálách z něj začaly vystupovat zářivé chomáče a zhušťovaly se. Vytvořily bránu a v ní dveře, jež žhnuly jasnou září. Můj pohled se zastřel jako zrnící televizní obrazovka. Zmocnila se mě závrať.

Ve dveřích zuřila nekonečná bílá vánice, v níž se míhaly sotva znatelné tvary a pohybovalo se světlo. Šířil se odtamtud chlad a mrtvolný puch. Klesla jsem na kolena a lapala po dechu. Mlha lačně probublávala ven; mumlala, šeptala, sápala se po mně. Když jsem se probrala, srdce mi bilo jako o závod.

Celá roztřesená jsem se kradla po bytě, chvatně jsem otvírala skříňky a šatníky, jestli se z nich nevyvalí mlha. Moje fretka mě při tom pozorovala z bezpečí své klece. Nic neobvyklého jsem nenašla. Hučelo mi v hlavě, jak jsem rychle vstala, a před očima jsem měla černé tečky. Zase jsem si lehla, ale už se mi nepodařilo usnout.

Nakonec jsem to vzdala a začala neohrabaně vykonávat obvyklé ranní činnosti. Sluneční paprsky se prodíraly oparem, který se vznášel nad Seattlem. Vykoukla jsem z balkonu, ale odradila mě představa dalšího děsivého běhu mlhou.

Dala jsem si sprchu, podívala se do zrcadla a s bušícím srdcem z něj začala otírat páru. Ať se skřítci ze salonu krásy snažili sebevíc, pořád jsem vypadala zuboženě a otlaky od polštáře a ranní opuchlost mi na kráse zrovna nepřidaly.

Chaos – moje fretka – ten den řádila jako pominutá: pomačkala mi kostým, ve kterém se snažím dělat dojem na klienty, kradla mi boty, punčochy, bižuterii. Když jsem jí to chtěla vzít, vztekle po mně prskala. Nakonec jsem ji nacpala zpátky do klece. Zírala na mě, jak si zastrkuju pistoli do pouzdra vzadu na bedrech a zakrývám vše sakem, které se mi jakž takž hodilo k sukni. Už se nenechám nikým zaskočit jako minule.

Před sedmou jsem seděla v kanceláři se šálkem kávy v ruce. Začala jsem dohánět, co jsem zameškala, a připravovala si podklady pro schůzku, kterou jsem měla domluvenou na devátou hodinu.

Vzkazy na záznamníku jsem vyzvedla hned ten den, kdy mě pustili ze špitálu. Většinou to byly starší záležitosti nebo jen šum, ale dva z nich se rýsovaly jako práce.

Na prvním se ozval muž s přízvukem. Měl špatné spojení. „Slečno Blaineová, tady Grigorij Sergejev. Vyhledal jsem si na vás kontakt, protože bych chtěl získat zpět rodinné dědictví. Musím ještě zavolat. Nemohu vám teď na sebe dát žádné telefonní číslo.“

Udělala jsem si poznámku, ale žádný další hovor od něj jsem nenašla.

Na druhém hovořila žena: distingovaně, vyzrálým, usedlým hlasem dámy ze staré školy: „Slečno Blaineová, mé jméno je Colleen Shadleyová. Pohřešuji syna. Policie se chovala velmi vstřícně, ale nepomohla. Navrhli mi, abych si najala soukromého detektiva, a Nan Groverová doporučila vás. Prosím, zavolejte mi co nejdříve.“

Zavolala jsem a dohodly jsme se, že se na to podívám. Bývalo by se mi to hodilo o něco později, ale paní Shadleyová striktně určila čas a místo schůzky. Děkovala jsem nebesům za hrnek kávy. V půl deváté jsem vypnula počítač a zamkla kancelář.

Ranní mlha ještě příliš neopadla. Když jsem kráčela na autobusovou zastávku, náměstí Pioneer Square připomínalo akvarelovou malbu. Nemělo smysl vytahovat rovera, zbytečně bych zaplatila za parkování o šest bloků vedle.

Když jsem procházela parkem, ze zapadlé uličky ke mně vrávoral muž. Byl zamotaný v několika vrstvách otrhaných hadrů a cáry se mu vlnily kolem těla, jak se potácel v mlze, která nás obklopovala.

Když se blížil, mumlal: „Vidíš? Vidíš?“ Rozhazoval rukama, v jedné jako by něco svíral, a gestikuloval jako průvodce v cestovce.

Byl cítit zatuchlou špínou. Přidala jsem do kroku a mžourala do žlutavé mlhy.

Náhle vymrštil ruku a popadl mě za paži. Přitáhl si mě a dal svůj obličej těsně k mému: „Mrtvá dámo? Hej, dámo, jsi mrtvá? Vidíš je, jo? Vidíš?“ Mával přede mnou rukou, svíral a otvíral dlaň a pokřikoval: „Koukni! Vidíš to? Hej? Nevidíš?“

Vyprostila jsem paži z jeho sevření a druhou rukou ho odstrčila. Jeho oblečení bylo na dotyk teplé a poddajné, měkké jako kožešina; klopýtl dozadu a já jsem rychle získala náskok několika kroků.

Zkoušela jsem nevnímat puch a řekla jsem: „Měl byste se držet zpátky!“

Poodstoupil o další krok zpět a brblal: „Tak nevidíš? Ne?“ Pak zaskučel.

Udělala jsem pohyb dopředu, jako že se chystám k útoku a metala kolem sebe vražedné pohledy.

Vrhl se na mě a opět po mně zkusil chňapnout. Vykřikla jsem a švihla rukou těsně nad jeho uchem.

Vyjekl, otočil se, vyřítil se do uličky a rychle mizel v cárech mlhy, která za ním tvořila chuchvalce.

Oddechla jsem si, oklepala se z úleku a pospíchala jsem na autobus.

Přišla jsem stylově o pět minut pozdě. Velmi nerada působím stylově.

Colleen Shadleyová vybrala okázalou klubovou kavárnu, jejíž interiér byl vyvedený v třešňovém dřevě a tmavozelené kůži. Ve velkých křeslech u nablýskaných stolečků sedělo povícero skupinek dobře oblečených mužů a žen, kteří vedli polohlasné, nejspíš obchodní hovory.

V pravém zadním rohu jsem zahlédla osamělou dámu a zamířila jsem k ní. Překotně listovala v prestižním vinařském časopisu Wine Spectator a příliš si nevšímala svého šálku kávy.

Medově plavé vlasy měla upravené do krátkého hladkého mikáda, konečky lehce natočené nahoru. Černé hedvábné šaty ve stylu Audrey Hepburnové na ní působily spíš jako brnění. U nohou měla aktovku z hladké kůže.

Zastavila jsem se před ní: „Paní Shadleyová?“

Zvedla ke mně oči. Byly fialkové.

„A vy jste slečna Blaineová. Posaďte se, prosím. A říkejte mi Colleen.“ Pokynula k židli po svém boku a měřila si mě zkoumavým pohledem. Čekala jsem, že budu ohodnocena dle míry elegance, s jakou se snáším z vertikální polohy do polohy vsedě. „Představovala jsem si vás jinak. Ale Nan vás vřele doporučovala.“

Nanette Groverová při hodnocení obvykle neplýtvá slovy. Za ty dva roky, během nichž jsem se jí starala o právní podklady, jsem od ní slyšela maximálně: „Tohle je dobré.“ Zajímalo by mě, co o mně mohla říkat.

Colleen pokračovala: „Kde jste přišla k tomu monoklu?“

„Komplikace při případu, který už je uzavřen. Mohu doporučit méně omšelého detektiva, pokud vás to znepokojuje.“ Připouštím, že moje nabídka zněla trochu toporně.

Usmála se: „To nebude nutné.“ Pak pokynula rukou nad mou hlavou.

Vytáhla jsem z kabelky pero a zápisník. „Takže si zrekapitulujeme, o čem jsme mluvily po telefonu. Váš syn Cameron studuje na univerzitě ve Washingtonu. Nedávno zmizel, nedochází na přednášky, neplatí účty, ačkoli jeho karta vykazuje pravidelné používání v oblasti Seattlu. Nechala jste ho zapsat na seznam pohřešovaných osob na policejním oddělení v Seattlu, ale nic si od toho neslibujete.“

Přikývla. „Velmi výstižné. Máme společný účet, na který každé dva týdny vkládám hotovost na pokrytí jeho nákladů. Netušila jsem, že se něco děje, dokud mi nezavolal jeho domácí. Cameron nezaplatil svou část nájmu za jeden měsíc, a protože jsem pod nájemní smlouvou podepsaná též, domácí mě kontaktoval. Když jsem volala Cameronovu spolubydlícímu, řekl mi, že už Camerona neviděl víc jak šest týdnů. Také řekl, že když s ním mluvil naposledy, byl nemocný.

Pamatuji si, že Cam vypadal dost pobledle a říkal, že má chřipku, když jsme se naposled viděli. To bylo tak před šesti týdny.“

Její výklad přerušila předem objednaná káva, kterou právě přinesli.

„Podle Richarda – jeho spolubydlícího – tam Cameron nechal většinu svých věcí, takže to nevypadalo, že by se někam chystal na delší dobu. Nemluvila jsem s Richardem osobně, ačkoli teď si myslím, že jsem to měla udělat. Pořád jsem věřila, že to byl jen nějaký úlet a Cameron se jednoho dne objeví. Pak jsem dostala poslední výpis z banky. Na žádné účty nebyly vypsány šeky a veškeré transakce tvořily výběry z bankomatu v Seattlu.“

„Tohle je u něj běžné?“

„Ne. Vypisuje šeky téměř na vše: účty, nákupy, oblečení a tak dál. Hotovost si vybírá jen na zábavu.“

„Společný účet je trochu neobvyklý pro dítě, kterému je víc než čtrnáct, patnáct.“

Mávla rukou: „Takhle to bylo ustanoveno před dlouhou dobou. Když můj muž zemřel, zařídili jsme pro Camerona velký svěřenecký fond, dokud nezíská vysokoškolský titul. Jsem vykonavatelkou poslední vůle a bylo jednodušší založit společný účet, na který budou chodit peníze na jeho výdaje, než samostatný účet. Když byl o něco starší, rozhodl se nechat si starý účet a nový nezřizovat. Stále si schovávám výpisy – kvůli daním.“

Svraštila čelo a její drahá make-upová maska se zmuchlala jako silný list papíru. „Ale teď to vypadá, že odešel ze školy. Jako vykonavatelka poslední vůle musím zjistit, zda skutečně hodlá nechat školy a vzdát se peněz, nebo si jen dává pauzu, čímž by se pozastavily platby. Samozřejmě jako jeho matka potřebuji zjistit i to, co se mu stalo. Tohle… mu není podobné.“

Usrkla jsem si kávy a troufla si být nezdvořilá: „O kolik peněz jde v tom svěřeneckém fondu?“

Nenechala se zaskočit: „O necelé dva miliony dolarů.“

„To je pořádné jmění.“

Pokrčila rameny: „Daniel a já jsme si chtěli být jisti, že o naše děti bude postaráno, ať se s námi stane cokoli.“

„Co se s tím majetkem bude dít teď?“

„Pokud se Cameron vrátí a dokončí studium, dostane pevně stanovené procento z majetku, aby měl něco do začátku, až dostuduje. Zbytek bude rozdělen mezi seznam osob a charitativních organizací. Pokud se do školy nevrátí, nedostane nic a celý majetek se rozdělí.“

„Mezi koho?“

„No, mezi mě, naši dceru Sarah, a dál pak Danielovy obchodní partnery, Danovy dva bratry a seznam charitativních organizací.“ Nervózně si poposedla a kousla se do rtu.

Pouze jsem přikývla a zapsala si to. „Pojďme zpět k výpisu z banky,“ navrhla jsem. „Znáte časy, data nebo místa jakékoli z těch transakcí, nebo výši vybraných částek?“

Zatvářila se polekaně: „Zapomněla jsem ten výpis vzít s sebou.“

Nepřipadala mi jako roztržitý a zapomnětlivý typ. Vsadila bych se, že je prezidentkou nebo pokladníkem tří ze čtyř charitativních výborů ve městě. Zachvění jejích rtů a náhlý stín vrásek kolem úst prozradily nečekanou úzkost, která ale zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Pokračovala jsem: „Jaké je celé jméno vašeho syna, Colleen?“

„Andrew Cameron Shadley. Dává přednost prostřednímu jménu.“ Sáhla do kufříku a vytáhla velkou hnědou obálku: „Přinesla jsem nějaké fotky a seznam přátel i příbuzných, kteří by vám mohli pomoci.“

Vzala jsem si obálku a vyndala z ní dvě fotky a popsaný drahý kancelářský papír – ten silný, velmi kvalitní, za nějž zaplatíte čtyřicet dolarů za krabici. Jedna z fotek byla z počítače, druhá standardní fotografie.

Portrét ukazoval oslnivého andílka v černém svetru s kulatým výstřihem – připomínal bytost z prerafaelitského1 obrazu. Kdyby si trochu zkrátil dlouhé, zlatě plavé vlasy, stočily by se do prstýnků, jaké měla Shirley Templeová. Fialkové oči, orámované hustými tmavě zlatými řasami, připomínaly oči jeho matky. Nebýt světlého chmýří pod nosem, člověk by si ho spletl s dívkou.

Colleen ukázala na portrét: „Obrázek byl pořízen krátce po jeho maturitě. Od té doby trochu zhubl a ten strašný knír mu nakonec dorostl.“ Vzdychla si. „Jako dítě byl rozkošný, ale to víte, vadilo mu to.“ Což jsem chápala. „Druhý obrázek je z minulých Vánoc. Takhle vypadal, když jsem ho viděla naposledy.“

Na snímku stál Cameron s dívkou u krbu ozdobeného cypřišovou girlandou a červenými a zelenými mašlemi. Byl hubenější, buclaté andílkovské tvářičky byly ty tam; světlý měkký knír mu téměř zakrýval ústa. Dlouhé vlasy měl sepnuté dozadu. Jeho úsměv mnoho neprozrazoval. Dívka vypadala přibližně stejně stará, ale očividně mrzutá z toho, že se musí fotit. Její vlasy byly černé jako noc, ale z tak malého obrázku se nedalo poznat, zda je to barva na vlasy, nebo její přirozená. Pěstovala si gotický vzhled upírky. Uprostřed vánoční atmosféry vypadala jako čarodějnice, kterou tam někdo zapomněl při Halloweenu.

„To je Cameronova přítelkyně?“ zeptala jsem se.

„Ne, ne, to je Sarah. Má dcera.“ Trochu sevřela rty, pak zvedla šálek a upila z něj.

„Mohla by Sarah vědět, kde Cameron je?“

„To bohužel nevím. Nemluvíme spolu. Její adresa je na seznamu. Možná u ní uspějete lépe než já.“

Udělala jsem si speciální poznámku, zatímco jsem usrkávala kávu a projížděla seznam. Byl krátký. Ke každému jménu byla připojena poznámka „přítel“ nebo „příbuzný“, a za ní kontaktní informace; ovšem kromě Sarah – u jejího jména byla jen adresa.

„Kéž byste toho měla k ruce víc,“ řekla Colleen. „Cameron se s námi doma už moc nebavil. Vždy byl velmi nezávislý, ale nikdy nedbalý. Když se přestal ozývat, domnívala jsem se, že má moc práce s novými projekty a studiem. Ale když se neukázal ani na své narozeniny, začala jsem si dělat starosti. On vždycky zavolá. Netrhá rodinu, je to dobrý syn.“

Její tón prozrazoval, že někdo jiný není dobrá dcera. „Kolik je Cameronovi?“

„Sedmého března mu bylo jednadvacet.“

„A jak dlouho studoval na washingtonské univerzitě?“

„Tři roky. Ale potrvá déle než čtyři roky, než si dodělá titul.“

„Opravdu? Co studuje?“

„Hlavní obor je inženýrství lidských zdrojů a vedlejší obor je japonština.“

Zatvářila jsem se rozpačitě: „Inženýrství lidských zdrojů?“

„Ergonomie,“ objasnila. „Vždycky věděl, co chce. Začal studovat na univerzitě hned po maturitě. Myslela jsem si, že si nejdřív bude chtít vyjet s přáteli na nějaký čas do Evropy, ale řekl, že by raději měl před nimi náskok.“ Hrdě se usmála. „Kdo by na tohle mohl říct ne?“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Na konci února nebo na začátku března…“ Otevřela diář a rychle v něm zalistovala. „Prvního března. Ano.“ Při té vzpomínce posmutněla.

„Říkala jste, že byl nemocný,“ pobídla jsem ji.

„Ano. Zdál se mi bledý. Duchem nepřítomný. Pamatuju si, že mi řekl, že se snaží dostat z chřipky a nechce, abych se nakazila. Celý večer se ode mě držel dál a nimral se v jídle. Ani toho moc nenamluvil.“

„Chápu. Máte jeho školní rozvrh?“

Zrudla. „Asi jsem ho zapomněla spolu s výpisem z banky.“

„Dáte mi je později. Napadají vás místa, kde by se mohl pohybovat?“

„Má rád park Waterfall Garden, ale je to v takové špinavé čtvrti. Neumím si představit, že se tam „pohybuje“. Samozřejmě trávil hodně času kolem kampusu a v univerzitní čtvrti. Občas chodil na filmy v Grand Illusion. Jeho spolubydlící by vám v tomto mohl být užitečnější.“

Znala jsem park Waterfall Garden. Byl jen několik bloků od mé kanceláře. Skoro celé náměstí Pioneer bylo ušmudlané, ale univerzitní čtvrť nevypadala o moc lépe. Malinká zahrada se zamykala při západu slunce, takže mě zajímalo, kde se Cameron doopravdy potloukal, když chodil na tak pochybné místo, jakým je Pioneer, tím spíš, že až do sedmého března byl nezletilý.

„Má Cameron vlastní auto? Víte, kde teď je?“

„Ne, to nevím. Richard řekl, že ho neviděl na parkovišti, takže ho musí mít s sebou.“

Zbývalo jen doufat, že je to tak. Další možnosti jsem okamžitě spolkla.

Colleen pokračovala: „Je to takové staré, příšerné sportovní auto, ale nepamatuji si, jaký je to typ.“ Zatvářila se znechuceně. „Týden po maturitě jel s několika kamarády na týden do Kalifornie a přijel zpět v téhle věci. Vyhozené peníze.“

Přerušila sama sebe zdviženým ukazovákem: „Počkejte. Možná to mám.“ Otevřela kufřík a chvíli hrabala mezi obálkami, pak jednu vytáhla a podala mi ji: na přehybu bylo tužkou napsáno: „Cameronova registrace“ – přímo kaligraficky precizním písmem.

Prohlédla jsem si dokument a přikývla jsem: „Tmavě zelená, 1967 Camaro, registrační značka: CAMSCAM.“ Tak to bych si nechala líbit.

Sklapla jsem zápisník. „Myslím, že tímhle mohu začít. Fotky vám vrátím, jakmile si udělám kopie. Zítra, pokud vám to vyhovuje. A mohu si od vás rovnou vyzvednout rozvrh a výpis z účtu.“

Očividně se jí ulevilo. „Ano, to by šlo. Zítra obědvám v Bellevue Hilton. Můžeme se setkat v půl druhé na recepci.“

„Jistě.“ Vytáhla jsem diář. Jak jsem jej otvírala, abych si poznamenala čas, Colleen znovu otevřela svůj. Na každý den měla naplánované dvě až tři schůzky. A nevypadalo to jako kosmetika nebo kafíčko s děvčaty.

„Mohu se vás zeptat, co děláte, Colleen?“

Podívala se mi do očí a nasadila nacvičený úsměv: „Jsem koordinátorkou akcí. Pracuji jako nezávislý poradce pro pořádání svateb, schůzí, večírků, konferencí, sjezdů, show nebo jakýchkoli větších společenských událostí. Seznámila jsem se s Nan, když jsem připravovala její firemní akci.“

Kývla jsem. „A váš manžel? Čím se živil on? Kdy zemřel?“

Trhla sebou a na chvíli se zarazila. V ten okamžik bych přísahala, že pod její kůží vidím lebku. Pak promluvila. „Daniel zemřel před pěti lety. Provozoval malou inženýrskou firmu v Redmondu. Jeho partner, Craig Lee, ji pak převzal, ačkoli nám ještě patří nějaké akcie. Je to důležité?“

„Jen pro dokreslení situace.“

Ukončily jsme tu záležitost a začaly se zabývat mou smlouvou. Ulevilo se jí, když se mohla vrátit zpět na profesionální úroveň – tam si byla jistá v kramflecích. Úspěšně jsme vyřídily papírování i mou zálohu.

Nečekala jsem od toho případu nic extra. Znělo to až příliš obvykle: matka, která neustále kontroluje své děti, a ty už toho mají zkrátka po krk. Dcera se trhla a hádám, že syn směřuje k témuž. Možná už roztočil peníze s „nevhodnou“ přítelkyní, za mejdany nebo za něco podobného, nebo honí ulítlé sny po nočních klubech. Možná všechno dohromady. Jak depresivní.

3. KAPITOLA

Cestou zpět do kanceláře jsem přemýšlela o případu paní Shadleyové. Když jsem vystoupala na poslední schod a byla jsem asi dvanáct stop od kanceláře, zdálo se mi, že se za mléčným sklem mihl stín.

Chvíli jsem čekala, jestli stín znovu zahlédnu. Když se objevil, stáhla jsem se ke stěně a plížila se podél ní ke dveřím. Přikrčila jsem se u zárubně a poslouchala. Srdce mi splašeně bušilo v prsou. V mé kanceláři někdo byl – vlastně byli dva – a znělo to, jako kdyby ji prohledávali. Bezmyšlenkovitě jsem sáhla po zbrani.

Pak jsem se zarazila.

Co to dělám? Dva muži prohledávají mou kancelář, a já vpadnu dovnitř a budu na ně mířit zbraní? Copak jsem během klinické smrti přišla o rozum? Už kdysi jsem nešťastnou náhodou narazila na krysu; na památku mám teď na rukou a jedné noze pěknou řádku jizev. A teď se chci postavit mezi dvě krysy a jediný východ? To k čertu ne. Jedna klinická smrt za měsíc stačí.

Zastrčila jsem pistoli zpátky za záda a v podřepu, kachní chůzí, se odplížila chodbou do kanceláře účetní firmy Flasch a Ikenabi. Sekretářka na mě nechápavě zírala, jak se batolím dovnitř. Musel to být pohled – kačer v sukni a podpatcích.

„Mohu vám nějak pomoci?“ pípla.

Zavřela jsem dveře, napřímila se a zastřeným hlasem jsem pronesla: „Mmm… ano. Jsem Harper Blaineová. Mám kancelář naproti přes chodbu a myslím, že uvnitř jsou dva muži a něco tam bez mého svolení hledají. Ráda bych si půjčila váš telefon a zavolala policii.“

S očima navrch hlavy zmáčkla tlačítko na telefonu a podala mi jej. Miluju tlačítka rychlé volby.

Když to zvedl dispečer, varovala jsem ho, že moje kancelář má okna na západní straně budovy a je odtamtud vidět dolů, takže hlídka na to musí brát zřetel. Zůstala jsem v předkanceláři účetní firmy a čekala.

Během několika minut krátce houkla siréna, jak se policejní auto snažilo rychle dostat přes křižovatku. A zastavilo – no jasně – na západní straně budovy! Z mé kanceláře se bleskově vyřítili dva muži a letěli ke schodům. Prosmýkli se těsně kolem policistů, kteří byli zrovna na cestě nahoru. Policisté se za nimi pustili s křikem, který rezonoval budovou, ale nedostihli je.

O chvíli později dva strážníci vyšli zpět nahoru a potkali mě před mou kanceláří. Dveře byly dokořán. Uvnitř to vypadalo jako po výbuchu. Na stole i na podlaze se válely papíry a složky. Moje úložná skříňka na kolečkách byla vytažená doprostřed místnosti a z ní visely dvě zásuvky. Počítač byl zapnutý a malý sejf pod stolem otevřený. Lupiči tady buď strávili delší dobu, než jsem si myslela, nebo byli superrychlí.

Poldové se podívali nejdřív na ten binec, pak na vyvrtaný zámek u dveří. Potom zavolali technika, aby přijel sejmout otisky prstů. Vůbec žádné ale nenašli, ačkoli bych přísahala, že ani jeden z těch mužů neměl rukavice.

Zatímco technik dělal svou práci, poldové mi střídavě kladli otázky. „Mohla byste je identifikovat?“

„Kdybyste je bývali chytili, tak možná ano. Jeden z nich vypadal jako bezdomovec, co mě obtěžoval dnes ráno. Typický návštěvník Pioneer Square – opilec nebo feťák – žvanil nesmysly, ale nikdy předtím jsem ho nepotkala. Na tom druhém nebylo nic zvláštního. Vůbec nikdy jsem ho neviděla.“

„Skvělé,“ zamumlal menší z nich.

Zavrtěla jsem hlavou. „Upozorňovala jsem dispečera, že pokud bude nějaký hluk na západní straně budovy, tak je to vyplaší. Nebo vám to neřekl?“

Oba dva trochu zrůžověli, měla jsem co dělat, abych nevybuchla.

„Mohl vás jeden z těch mužů stopovat?“ tázal se vyšší.

Odfrkla jsem si: „Stopovat mě? Jasně, soukromé detektivky jsou snem každé správné smažky.“

„Možná je někdo poslal. Napadá vás kdokoli v této souvislosti?“

„Absolutně nikdo.“

A byla to pravda. Můj násilník se snažil působit kajícně, aby z toho vyvázl. Pokud vím, neměla jsem žádné naštvané klienty ani zloduchy, kteří by toužili hrabat se v mých skříních. Má práce vesměs představovala nudné, nezajímavé zakázky. Svrběly mě ruce, jak jsem tomu chtěla přijít na kloub, a zábavný kvíz se dvěma hloupými bratry se evidentně chýlil ke konci.

Dívali se na mě, jako bych si za všechno mohla sama: „Tak co, nenapadá vás někdo, komu jste zvedla mandle?“

„Ne.“

Vyšší obrátil oči v sloup. „Tak si nechte spravit dveře a nainstalovat alarm, než se jeden z vašich obdivovatelů vrátí. To bude asi řešení.“

To už na mě bylo moc. „Ne! Měli jste trochu přemýšlet, než jste sem vtrhli! To by bylo nejlepší řešení!“

Přimhouřil na mě oči, ale neřekl nic. Pak odešli – s průpovídkami.

Byla skoro jedna hodina odpoledne a já osiřela s nepořádkem a rozbitým zámkem. Potlačila jsem nutkání nakopnout několik velkých idiotských předmětů v kanceláři. Pak jsem zavolala zámečnický servis Mobile Lock a začala sbírat rozházené věci.

Zdálo se, že nic nechybí, všechno bylo jen šíleně zpřeházené. I sejf byl vypáčený, ale ne vykradený. Nedávalo to smysl, a to mě mátlo.

Abych přišla na jiné myšlenky, zavolala jsem jednomu člověku na místní policejní oddělení, zda nebylo auto Camerona Shadleyho v poslední době zadrženo. Prý nebylo, ale slíbil mi, že pokud k tomu dojde, hned mi brnkne.

Pokračovala jsem v likvidaci nepořádku.

Po hodině uklízení a třídění jsem si sedla a oddychovala, když zrovna přijel zámečník. Už jsem tuhle firmu několikrát využila – pro vlastní potřebu i pro klienty – takže stačilo ukázat na dveře. Zámečník přikývl a dal se do toho.

Po chvíli zabručel. „Vloupání?“ zeptal se, když se pokoušel vsadit nový zámek do otvoru po původním.

„Jo. Ten policajt vymyslel skvělou věc – že prý si mám pořídit alarm. Mám prostě asi skočit do krámu a jeden si tam vzít z regálu.“

„No. Na tak prťavé místo, jako je tohle, nepotřebujete velký poplašný systém.“

„Ne, ale není to jen tak. Potřebuju to docela urgentně a musí mě to vyjít lacino.“

„Dostanete přesně to, za co si zaplatíte.“

„A někdy jen prostě zaplatíte,“ odvětila jsem a vzteky kopla do odpadkového koše.

Začal vyměňovat zámek. „Hm… věděl bych o někom, kdo by vám z toho pomohl ven. Lacino.“

„Opravdu?“

„Jo. Trochu divnej chlápek, ale dělá do elektroniky a fušuje do toho dobře, má na to vlastní nádobíčko. Možná byste se na něj měla obrátit. Vsadím se, že vám alarm udělá levně, a jak říkám, umí.“

„Jak se jmenuje?“

„Quinton. Touhle dobou byste ho nejspíš našla v knihovně dole v ulici, pokud to spěchá.“

„Možná byste mi na něj mohl dát číslo.“

„Noo… spíš pochodíte, když zajdete dolů do knihovny. Quinton je ten typ, který prostě… hned ho najdete. Chápete? Jo jo, tak už to je spravený. Hotovo.“

Vstal a podal mi pár lesklých nových klíčů. „Tady jsou. Jdou hůř než ty starý, ale tyhle mizerný dveře už akorát tak držej pohromadě a pěkně vypadaj.“

Vzdychla jsem: „No dobře. Najdu toho vašeho chlápka. Jak že se jmenuje?“

„Quinton. Běžte do naučný sekce a zeptejte se na něj knihovnice. Ta bude vědět, kde ho najít.“

Za pokus to stálo a tenhle chlapík mi nikdy předtím nedal špatnou radu. Poděkovala jsem mu, zaplatila za nový zámek a už jsem si představovala, jak budu týden bombardovat pana domácího, ať mi to uhradí.

4. KAPITOLA

Volným krokem jsem došla do hlavní knihovny na rohu Čtvrté avenue a Madison Street. Knihovnice v oddělení naučné literatury okamžitě věděla, kde najít Quintona. Šla jsem dozadu podél řady, na kterou knihovnice ukázala. Na konci seděl u počítače muž. Ďábelským tempem něco mastil na klávesnici a mumlal si pro sebe. Dlouhé hnědé vlasy měl vzadu stažené do copku, pobledlou tvář zdobila tmavá, krátce zastřižená bradka.

Přerušil práci, odstranil vše, co bylo na obrazovce, a otočil se ke mně.

„Jste Quinton?“ zeptala jsem se. „Kdo ho hledá?“ vrátil úder.

„Jmenuji se Harper Blaineová. Posílá mě chlapík z firmy Mobile Lock. „Dobře,“ přikývl, „s čím potřebujete pomoci?“

„Někdo se mi vloupal do kanceláře a já potřebuju neprodleně a levně poplašný systém.“

„Á. Chápu,“ široce se usmál. „Mohu vám něco obstarat asi tak za patnáct minut. Nebude to perfektní, ale barbary to trochu zdrží.“ Vykulila jsem na něj oči.

Znovu se usmál: „Není to tak těžké. Jak to tam vypadá?“

„Jedny dveře, jedno okno, dvě telefonní linky,“ řekla jsem. „Jednu z linek používám pro modem v počítači.“

„To bude hračka. Jak je to daleko?“

„Asi o osm bloků dál.“

„Šla jste pěšky, nebo jste jela autem?“

„Pěšky.“

„Dobře, jdeme.“ Odhlásil se ze systému a popadl kabát a batoh, který ležel vedle na židli.

Sotva jsem mu stačila. Jsem vysoká a mám dost dlouhé nohy, ale on nemarnil čas a udržoval svižné tempo. Když jsme zamířili jižně k Pioneer Square, duben začal svou obvyklou hru na jaro. Obyvatelé Seattlu patrně zapomínají, že v květnu začne vždycky znovu pršet. Chodili bez bund a užívali si nečekaně jasný podvečer, který se v devět večer změní v chlad a ráno v mlhu. Tohle byla navzdory nestálosti počasí moje oblíbená část roku. Ale tentokrát jsem měla pochmurnou náladu.

Když jsme cestou od Pioneer zatočili do Yeslerovy ulice, můj zrak náhle zastřela mlha, musela jsem mrkat, ale nebylo to nic platné. Začal se mi zvedat žaludek. Jak jsem přecházela ulici k budově, kde jsem měla kancelář, všimla jsem si, že mě upřeně sleduje ošuntělý chlap s bradkou, v džínách, vysokých botách, flanelové košili a širákem na hlavě. Pak si to namířil přímo ke mně. Prudce do mě vrazil. Při jeho dotyku mnou projel ledový šok a jeho pach mě praštil přes nos.

„Hej!“ křikla jsem za ním, ale rázoval si to dál svou cestou.

„Co se děje?“ zeptal se Quinton.

Zamrkala jsem a zrak se mi rozjasnil. Nabrala jsem dech. „Ten chlap do mě právě vrazil.“

„Jaký chlap?“

„Tamten,“ ukázala jsem.

Oba jsme stáli a civěli na prázdný blok, kde byl předtím muž. Kolem šlo pár obyčejných chodců, ale hrubián se vypařil.

„Musel projít tou uličkou.“ Ale nebyl tam. Otřásla jsem se chvilkovou nevolností.

Nahoře v kanceláři začal Quinton okukovat moje okna a dveře. Vytáhl z kapsy složité nářadí, pak se hrabal v batohu a položil na podlahu pár cívek drátu, pásku a několik krabiček menších součástek.

„Nemělo by to trvat dlouho,“ řekl a dřepl si na podlahu vedle dveří.

Sledovala jsem ho, jak něco připevnil k dolní části rámu dveří. Připojil k tomu drát, jehož dlouhý kus odštípl. Zbytek nechal viset dolů, přelepil ho páskou a zavřel dveře. Pak šel k oknu a opět začal s prací.

Zazvonil telefon. Otočila jsem se ke Quintonovi zády a zvedla sluchátko.

„Slečno Blaineová, Sergejev. Opět volám. Měla byste zájem pomoci mi získat zpět dědictví?“

Sedla jsem si na stůl a hledala zápisník. „Možná. Záleží na okolnostech. Možná bychom se mohli setkat a probrat to?“

Zasmál se. „Ne. Nejsem teď v Seattlu. Ale dobře bych vám zaplatil. Dva tisíce amerických dolarů – předem, na ruku. Jak vy říkáte. A ještě víc, pokud se mi povede získat to zpět.“

„V tom případě mám zájem. Bylo vám to odcizeno?“

„Přemístěno, jen. Tolik ruchu tady. Ztratilo se to.“

„Kde jste?“

„Naposledy jsem to viděl ve Švýcarsku. Ingstrom, myslím, letěl nákladním letadlem do Seattlu v roce 1970, 1980…“

Mátlo mě, jak divně skládá věty. Pokusila jsem se ho vrátit do normálu: „Co je to za věc?“

„Nábytek. Salonní varhany. Můžete je najít? Nehoří to.“

Sepsala jsem si, co doposud řekl, a dívala se na to. „Vaše informace jsou poněkud strohé. Máte nějaké další vodítko?“

„Zapřemýšlím o tom a pošlu vám expres papíry a šek. Máme odsouhlaseno?“

„Ano, ale může to nějakou dobu trvat…“

Připadalo mi, že slyším uchechtnutí, a pak: „Chcete-li uskutečnit hovor, prosím zavěste a vytočte znovu číslo.“

Podívala jsem se na Quintona, který se zrovna zvedal od telefonní přípojky u zdi. „Co se stalo? Přerušil se mi hovor s klientem a já nemám jeho číslo.“

„Já to nebyl. Linka je v pořádku, možná zavolá hned zpět.“

Ale nezavolal. Po několika minutách čekání jsem zavrtěla hlavou: „Ksakru.“

Quinton se zamyšleně díval na telefon. „Myslíte, že už nezavolá?“

Naštvaně jsem odsekla: „Teď ne.“

„Budu muset udělat ještě jednu věc. Potřebuju na pár minut telefon. Máte pager?“

„Jo.“

„Jaké je číslo?“

Podívala jsem se na něj zešikma a pocítila trochu závrať. Pak jsem otočila hlavu. „Proč to chcete vědět?“

Ukázal mi narozeninové přání v průhledné obálce s nápisem: Napiš si vlastní přáníčko! „Naprogramuju čip tak, aby vám nahlásil kód, pokud se sem někdo vloupe.“

„Áha.“ Odříkala jsem číslo.

Sloupl z přáníčka malý tmavý předmět a umístil jej vedle telefonu. Pak postavil telefonní přístroj vedle čipu a vytočil na něm číslo mého pageru, potom koncové, a zavěsil. V ten okamžik mi na prsou cinkl pager a tiše vibroval.

„Je to tam?“

Přečetla jsem vzkaz: „9-9-9.“

„Tenhle kód dostanete pokaždé, když se otevřou dveře nebo okno. Pokud je otevřete sama, ignorujte to. Během jednoho nebo dvou dnů bych vám mohl sehnat lepší systém. Ještě pár rychlovek a pro dnešek to máme vyřízeno.“

Vytvořil několik zvláštních přípojek k mému telefonu včetně elektrických rozvodů a vše zakryl bílou páskou, takže běžný pozorovatel by si jich vůbec nevšiml.

„To bude stačit.“ Sbalil nástroje a zdvihl batoh.

„Co jsem dlužna, Quintone?“

„Co byste řekla na večeři? Mám ještě pár otázek ohledně trvalého systému. Jestli máte pořád zájem.“

„Ano, myslím, že mám. Uděláte aspoň hrubý odhad?“

„Nedělám odhady takhle zbrkle.“ Jeho oči prozrazovaly, že zadržuje smích.

Věnovala jsem mu ztrápený pohled. On mi na oplátku věnoval výmluvný úsměv a řekl: „Jestli nepodražily součástky, pak se to vejde do dvou stovek, a to včetně materiálu, který jsem použil dnes.“

To byl pakatel. „Dobře, probereme to u večeře. Co byste si dal?“

„Nějaké mrtvé zvířátko by mi přišlo vhod,“ odpověděl. „Vegetariány mám vcelku rád, ale jsem příliš masožravý, než abych se vzdal masíčka.“

Začala jsem sbírat svoje věci. „Dobře. Já osobně jsem pomýšlela na steak.“

„To zní skvěle.“

Šli jsme po První avenue do baru Frontier Room. Zapadlý kýčovitý podnik, kde nabízejí pouze barbecue a míchané nápoje, ale mají levné a dobré steaky.

„Takže,“ začal Quinton, když odkrajoval žebírko, „s čím mám tu čest ohledně toho alarmu? Nevypadáte jako někdo, kdo chodí s křížkem po funuse, promiňte mi tu frázi. Tušíte další potíže?“

„Už nechci ponechat nic náhodě.“

Podíval se na mě ze strany. „Dobře. Předpokládám, že byste nerada viděla policajty u svých dveří pokaždé, když se alarm spustí. Je to tak?“

„Ano. Chci to mít pod kontrolou a nestojím o slídění nějaké bezpečnostní agentury. Moji klienti platí za diskrétnost, ale potřebuju záznamy, pokud se tam někdo znovu vloupe.“

Quinton přikývl a v pauze, kdy si dával omáčku, nasadil trochu bizarní úsměv. „Klidné, spolehlivé upozornění, žádné falešné poplachy policii, a k tomu přípustné u soudu. Myslím, že s vaším vybavením to mohu provést docela jednoduše. Stejně budu muset nejspíš vyvrtat ještě pár děr. Vadí to?“

„Správce se bude trochu cukat, ale nějak to s ním zvládnu. Majiteli to bude fuk, pokud dostane fakturu.“

Ještě jsme doladili několik detailů, a když jsme dojedli a spláchli jídlo kávou, naše konverzace se ubírala jiným směrem. Možná to způsobila ta sklenka vína, kterou jsem vypila, ale bylo mi fajn. S Quintonem se příjemně povídalo a obchodní večeře se změnila v nevázanou konverzaci.

Pak jsme se vraceli zpět k Pioneer Square. Quinton se zastavil na rohu První a Columbijské ulice.

„Takže u mě vše v pořádku. Ozvu se hned, jak budu mít ty součástky. A… díky za večeři. Nebylo to špatné.“

„Ano, je to vcelku dobré místo.“

Široce se usmál a vydal se po Columbijské k nábřeží. Než zmizel po strmém svahu pod dálničním nadjezdem, otočil se a zamával.

S příjemně ospalým pocitem plného břicha jsem pomalu kráčela dál k mému roveru, který byl zaparkovaný pár bloků odtud. Ochladilo se, ačkoli přesně to jsem čekala. Jak jsem procházela kolem své kancelářské budovy, z chodníku se začala vinout spirála vlhké páry. Pruh mlhy se mi plazil kolem kotníků, až mě zamrazilo.

Otočila jsem se s pocitem, že mě někdo sleduje, a začala jsem zápolit se svou paranoiou. Ne. Byla to jen pára. Ze všech poklopů přece občas vycházejí chomáčky mlhy, které v chladném vzduchu chvíli tančí nad pouliční dlažbou. Jenže tahle pára získávala v nedaleké uličce stále jasnější obrys.

Nahánělo mi to hrůzu. Někdo stál v úzké uličce a pozoroval mě, zahalený stínem. Otočila jsem se a šla přímo za nosem. Stín se pohnul, probleskoval ve světle, které sem padalo z okna některého z domů. Silueta ženy a záblesk rezavých vlasů; pak neslyšně zahnula za první roh.

Pustila jsem se za ní, sledovala jsem její krátké, zářivě rudé vlasy. Polévaly mě střídavě vlny horkosti a chladu. Za rohem jsem vpadla přímo do tlumeného světla a hlubokého dutého bubnování. Vše halil hustý sněhový mrak, který se stále hýbal a téměř odhaloval… něco, co pak zase zakryl. Do očí mi nesnesitelně žhnulo mléčně šedivé světlo – tak silné jako sluneční žár na poušti – a za ním nebylo možné rozpoznat jakýkoli detail. Zdálo se mi, že vidím vlnící se tvary, ale řezalo mě to do očí, viděla jsem jen černé tečky.

Na chvíli jsem se zastavila. Už to tu bylo zas. Zmocňovala se mě závrať, síly mě opouštěly, tiskla a mnula jsem si oči, jako bych si je chtěla protřít, rozjasnit zkalený zrak a dostat se pryč.

Znovu jsem se otočila, ale ulička se najednou změnila v nekonečnou pláň plnou mlžných mračen.

Zakřičela jsem: „Kde jste? Kde jste?!“ Zachvátila mne panika, sotva jsem popadala dech. Vrávorala jsem dozadu, točila se v kruzích, zoufale volala.

Náhle něco zamumlalo: „Tiše, nebo tě to uslyší.“

Otočila jsem se za šepotem. Z husté atmosféry se zformovala bledá tvář, prozářená vnitřním světlem – byla to lidská tvář s jemnými rysy, ale bez jakýchkoli jiných znaků, bez skutečné barvy, pouze z husté zářivé mlhy. Málem se mi zastavilo srdce.

„Kdo jste?“ vykoktala jsem ze sebe.

„Jsem… jsem… já jsem… on. Jsem ona…“

Neměla jsem náladu na filozofování. Zamávala jsem roztřesenou rukou před tou tváří. „Přestaňte s tím. Jen mě odsud dostaňte.“

Tvář zamumlala a začala se rozplývat do okolní mlhy. „Pssst. Buď trpělivá.“ Beztvará hmota se začala křivit a krabatět, jako kdyby jí prolézali neviditelní hadi, kteří ji vtáhli zpět do hlubin. Byla jsem dočista sama, ponechaná vlastnímu osudu v závoji šera.

Kalné světlo proťal skřek a žalostné zavytí. Ztuhla jsem hrůzou. Další výkřik. Z mlhy se vynořil jakýsi obrys, silou se o mě otřel a začal se točit kolem mě.

Z tmavých spirál vycházela tlaková vlna a šířila se mlhou; náhle z ní vyrazila vlhká zubatá tlama a cvakla čelistmi nad mou hlavou. Otočila se a začala nabývat jasnějších tvarů, shlukovala se, až z ní byla temná hlava bez očí, která zlověstně vrčela. V kouřovém světle mrskla ostnatou hřívou. Pak zařvala a vyrazila vpřed.

Leknutím jsem klopýtla vzad. Něco se mě dotklo na hlavě a na hrudi, pak to se mnou smýklo. Neviditelná síla mě odmrštila pryč.

Tvrdě jsem dopadla na dlažbu. Něco zakvílelo a zář i temnota rázem zmizely, jako když někdo bouchne dveřmi.

Pohledem jsem těkala kolem sebe a hledala tu černou věc nebo aspoň ohavnou mlhu. Ale byla tady jen ulička, nic víc. Trochu páchla močí, odpadky a rozlitým pivem. Tenounké chomáčky přízemní mlhy tančily nad drobnými loužičkami mezi dlažebními kostkami, jinak nic.

Vrzly dveře, pak zarachotily koše, jak chlapec z kuchyně vysypával do kontejneru vedle Merchant Cafe sáčky. Zpomalila jsem dech. Vzepřela jsem se na jedné ruce, přitisknutá k drsné cihlové zdi kavárny, a opřela se o ni zády. Třásla jsem se. Na konci uličky procházelo kolem pár náhodných chodců. Žádný dav přihlížejících. Nikdo neviděl ani neslyšel to co já.

Klopýtala jsem po cestě, našla jsem kabelku a belhala se pryč.

Celá jsem se chvěla, když jsem jela autem domů přes západní most. Ať se před chvílí stalo cokoli, rozhodně to nebyl zrakový klam následkem úrazu hlavy. Co byla ta věc, která se proti mně vrhla? A bytost, se kterou jsem mluvila, jsem nemohla nazvat jinak než jako „duch“ – a že to slovo používám nerada.

Doma jsem ze dna tašky vyhrabala navštívenku, kterou mi dal Skelleher. Bylo deset, ale nemohla jsem čekat.

Ozval se veselý mužský hlas: „Danzigerovi. U telefonu Ben.“

Nevím, co jsem čekala, ale určitě ne tohle.

Ustrašeně jsem koktala. „M-m… mé jméno je Harper Blaineová. Doporučil mi vás doktor Skelleher. Mara by mi prý mohla pomoci.“

„Skelly! Jasně. Tak jak vám mohu být nápomocen?“

Zaváhala jsem. „Já… nevím. On myslel… že vy byste mohl vědět. Asi vidím duchy nebo co…“

„Á, chápu. Jistě, umí být otravní, když si nejste zrovna jistá, že existují.“

„Ano! A ta živoucí mlha…“

„Aha, to je zajímavé. Tyhle – jevy – zažíváte krátce?“

„Ano.“

„Hmm.“ Odložil sluchátko a byl slyšet tlumený rozhovor. Pak se vrátil. „Tak tedy – myslím, že vám můžeme pomoci. Aspoň trochu. Možná díky nám pochopíte, o co jde, možná vás i naučíme, jak s tím naložit. Můžete se tak na hodinku nebo dvě zastavit?“

„Teď?“

Zasmál se. „Ne, ne. Zítra. Můžete přijít… kolem čtvrté? Tou dobou už Mara bude doma.“

Pookřála jsem. „Ve čtyři. Kam mám přijít?“

„Čtvrť Upper Queen Ann. Nad nákupním centrem. Popíšu vám cestu…“

5. KAPITOLA

Příštího rána, cestou do kanceláře, jsem zahlédla onoho neurvalého muže v klobouku, který do mě vrazil předchozí večer. Tentokrát si mě nevšímal a štrádoval si to k První avenue. Pod tenkou vrstvou mraků svítilo slunce, přesto bylo venku pošmourno. Zdálo se mi, jako bych spatřila nejasné obrysy lidských postav tam, kde žádné nebyly – asi z nedostatku kofeinu, který pociťuju po ránu. Chvátala jsem nahoru a ponořila se ještě víc do papírování a telefonů, a také jsem si nechala okopírovat Cameronovu fotografii.

V uličkách jsem nezaregistrovala žádné čumily, přesto jsem se nemohla zbavit nepříjemného pocitu neklidu za krkem. I ve vlastní kanceláři mi stále připadalo, že mě někdo sleduje.

Vyrušila mě spěšná kurýrka. Zaklepala a vstoupila do místnosti. Přistrčila mi obálku a já se zeptala, co to je.

„Dopis od pana Sergejeva.“

Byla to velká expresní obálka. Když jsem ji roztrhla, našla jsem pár listů laciného potištěného papíru a pokladní stvrzenku z banky, očividně ze zahraničí. Pozorně jsem ji prohlédla, ale jelikož jsem nikdy předtím neviděla evropský šek, nedokázala jsem posoudit, zda je pravý, či ne. Tisk na obálce ukazoval spíš na Londýn, takže přišla nejspíš odjinud než šek. Uvědomila jsem si, že banka si s tím určitě poradí, a vyrazila tam.

Když jsem vyšla z banky, opřel se do mě vítr. Přitáhla jsem si bundu ke krku. I když bylo jen mírně oblačno, vzduch kolem začal tmavnout, houstnout a padala mlha. Trochu mi zvonilo v uších. Vítr mezi budovami šeptal, vlasy mi vlály do obličeje a třepotaly se po okrajích mého zorného pole. Zachumlala jsem se trochu víc do bundy a bradu zarazila do límce.

Jak jsem tak šla s hlavou skloněnou, něco mě udeřilo do hrudi. Na chvíli mi ten náraz vyrazil dech, trochu jsem klopýtla dozadu. Dívala jsem se stále dolů a snažila se pochopit, co mě udeřilo. Nikde kolem nic neleželo, přesto mě předmět – ať to bylo cokoli – zasáhl do hrudi jako rána míčem a zanechal po sobě studenou bolest v prsou. Nebyla to halucinace, ta nebolí. Zvedla jsem hlavu a pocítila malátnost.

Studený mlžný opar byl zpět, okolní svět vybledl a rozostřil se. Kolem se to hemžilo lidmi, kteří si vyšli ven během polední pauzy, viděla jsem jejich siluety skrz oblaka páry jako projekci na poškozené obrazovce. Stín bez těla se táhl po chodníku směrem pryč ode mne. Potřásla jsem hlavou, ale nic se nezměnilo.

Několik kolemjdoucích se na mě podívalo, pohybovali se nesynchronizovaně, jako kdyby promítač pouštěl víc filmů různou rychlostí. Roztřásly se mi nohy a klopýtala jsem k růžové skvrně v oparu. Byl to gigantický kovový tulipán, o kterém jsem věděla, že je za normálních okolností natřený jasně červenou a zelenou barvou. Public art. Sedla jsem si na žulový podstavec a zírala jsem.

Zbloudilé tvary se ploužily mezi procházejícími lidmi. Chtěla jsem vyskočit a utéct daleko od těch stínů. Obvyklý život mého města zůstával k těm stínům naprosto netečný, stejně jako stíny k němu. Prolínaly se, aniž by si navzájem věnovaly pozornost. Slabý sluneční svit nepronikl skrz mlhu, přesto se lidí a budov nějakým způsobem stále dotýkal. Ostatní věci jím zůstaly naprosto nedotčeny, pohybovaly se ve vlastním tempu a šumu, ze kterého zaznívaly vzdálené hlasy.

Po kůži se mi rozlézala ledová hrůza, ale vyburcovala jsem se. Zhluboka jsem se nadechla, pak znovu. Zdálo se, že to pomáhá. Čeho se bojím? Tentokrát na mě nic neútočilo. Stíny si šly po svém, ať už to bylo cokoli. Sledoval mě jakýsi temný sloup. Postavila jsem se a vykročila pryč. Vydal se za mnou. Utíkala jsem ke kanceláři.

Jenže historická část, která obklopuje náměstí Pioneer Square, byla plná stínů. Couvla jsem a přitiskla se k jedné z budov. Když jsem pohlédla do ulice, opět jsem pocítila závrať. Na zamlžené silnici se mísila dnešní doprava s tou z minulosti. Stíny koní a starých automobilů se naprosto klidně pohybovaly středem náměstí, ale asi o stopu níže než chodci, kteří tudy procházeli. Na chodnících se vynořovaly a opět klesaly přeludy; stín obrovského stromu, který tady už sto let nestál, mával větvemi pouhou stopu od busty náčelníka Sealtha2.

Tohle mě maximálně naštvalo. Potřebovala jsem nějak vyřešit záhadu této změti hmotných a nehmotných tvarů a proměnit ji zpět v bezpečné místo – kde by mne nedostihly. Vlekla jsem se po asfaltu a betonu z dnešního, skutečného světa a přešla jsem ulici spolu se skupinkou turistů a jejich průvodcem. Uskočila jsem, když skupinkou bez povšimnutí projel jezdec na koni, pak jsem ale málem vrazila do skutečné pouliční lampy, která mi stála v cestě. Zjistila jsem, že když se začnu soustředit na současnost, minulost ustoupí do pozadí. Usilovně jsem myslela na lampu a lavičky na autobusové zastávce a razila si cestu skrz svět mlhy ke svému starému roveru. Skočila jsem dovnitř.

V mém starém olivově zeleném voze se mě nic z toho nedotýkalo. Chvíli jsem jen seděla, než jsem znovu popadla dech. Pak jsem nastartovala a jela. Jakmile jsem se dostala na dálnici, měla jsem přítomnost opět pod kontrolou.

Hotel Hilton v Bellevue byl moderní a uhlazený. Blížila jsem se k budově a soustředila se na reálný svět. Byla jsem pevně odhodlaná, že se už nenechám ovládnout čímkoli neobvyklým. Informační tabule zvala hosty do jídelny na obchodní oběd a malé skupinky byznysmenů proudily ke dveřím.

Uslyšela jsem na koberci kroky. Někdo volal mé jméno.

Vestibulem ke mně kráčela Colleen Shadleyová s kufříkem v podpaží. I na jehlových podpatcích se pohybovala s jemnou grácií. Bez podpatků by byla o hlavu menší než já. Byla jsem kdoví proč přesvědčená, že jsme stejně vysoké, ale i když jsem neměla podpatky, pořád jsem ji převyšovala o víc než dva palce.

„Harper!“ pozdravila mě a podávala mi ruku. „Tolik mě těší, že jste přišla. Mám pro vás ty papíry.“ Otevřela kufřík a podala mi hnědou obálku. „Už jste na něco přišla?“

„Nějaké informace mám, ale když mám teď tohle, půjde mi to mnohem rychleji.“ Podala jsem jí obálku s obrázky Camerona, které mi půjčila. „Dám vám vědět, jakmile objevím něco nového.“

Obdařila mě chladným profesionálním úsměvem a popřála mi mnoho zdaru. Pak odešla. Vypadla jsem dřív, než se někdo stihl zeptat, kdo jsem.

Měla jsem teď dvě volné hodiny. Toužila jsem po kávě nebo něčem podobně obyčejném, co by mi udělalo dobře: něco jako jídlo od maminky nebo pokleslý pořad v televizi. Řekla jsem si, že si dopřeju trochu nakupování. Kafíčko, obídek a obchoďák v předměstí Bellevue. Žádná podívaná se stíny a duchy. Ve tři patnáct jsem byla hotová a na cestě zpět do Seattlu. Když budu rychlá, třeba mě divné věci nedostihnou.

Pocítila jsem blaho, když jsem zaparkovala před domem Danzigerových. Přijela jsem o deset minut dřív. Zamkla jsem rovera a vyrazila ke světle modrému domu.

Byla to jedna z těch napůl zděných a napůl dřevěných budov, které se stavěly kolem roku 1900. Pod prvním patrem byla prostorná terasa se zábradlím. Jako babiččin domeček. Ze dvora se po kamenných schůdcích vystupovalo k záhonům s dřevěnými oblouky, obrostlými vinnou révou.

Když jsem přišla blíž, z domu sálalo cosi zářivého, vábivého – jako z plápolajícího krbu. Asi mě to mělo lákat dovnitř, ale místo toho mi vstávaly vlasy na hlavě.

6. KAPITOLA

Hned jak jsem zaklepala, dveře se otevřely.

Ben Danziger byl asi šest stop vysoký, ramenatý, s bradkou a modrýma očima. Černé vlnité vlasy mu trčely jako zelektrizované, takže připomínal buď šíleného vědce, nebo vyděšeného budoucího rabína.

„Ahoj! Vy musíte být Harper Blaineová!“ vykřikl. „Pojďte dál, pojďte. Nevšímejte si, prosím, toho, jak vypadám. Zrovna jsem pral a kvůli statické elektřině ze sušičky vypadám vždycky jako rozcuchaný pudl.“

Podržel mi dveře a já vešla dovnitř.

Zevnitř už dům tolik nezářil, ale ozývalo se tam nějaké tiché vrčení, jako když přede kočka.

Otočil se a ťapkal dalšími dveřmi vlevo.

„Dáte si sklenku čaje?“

Následovala jsem ho do kuchyně, omámená jeho živelnou energií. „Ano, ráda.“

V tom domě se mohly natáčet nostalgické reklamy na něco „jako od maminky“ – na vydrhnuté staré dřevěné podlaze a s naleštěnými měděnými hrnci na poličkách.

Danziger se omluvil, odskočil si do zadní místnosti pro hromadu látky do proutěného košíku. Pak chvíli čekal a zavolal: „Zlato, náš host už je tady!“

Z jeho náprsní kapsy promluvil hlas: „Začněte beze mě, děťátko si nedá říct.“

Zase vyskočil a začal rachotit, jak skládal předměty na dřevěný podnos. Utřel ho, položil zpět na veliký stůl a podíval se na mě.

„Omlouvám se. Zapomněl jsem se zeptat, jestli ten čaj chcete ledový. Chcete?“

Byla jsem příliš zaskočená, než abych mu řekla, že jsem nepochopila, že mluví o ledovém čaji, když mluvil o sklence čaje. „Piju obojí.“

„Á, dobře. Mám rád ruský. Mara se k nám připojí v pracovně.“

S podnosem v ruce mě vedl nahoru po schodišti kolem odpočívadla do malých dveří. „Otevřela byste mi je, prosím?“

Otevřela jsem dveře a šla za ním po uzoučkém schodišti tam, kde bývala kdysi půda. Na jižní stranu střechy nainstalovali obrovské okno, čímž přeměnili prostor na útulnou malou kancelář – až na to, že se tam člověk škrábal po schodech. Světlo z nástěnných svítidel se odráželo proti šikmým zdem a stropu. Kdekoli, kde rovná zeď dosahovala čtyř stop, stály poličky s knihami. V nižších tmavších rozích byly krabice.

Danzigerův stůl byl sestaven ze čtyř dřevěných skříněk a jedněch dřevených dveří. Na jedné straně stolu stála stará otočná kožená židle, na druhé kožená pohovka. Loktem odstrčil knihy na stole, aby si udělal místo, a položil podnos. Měkká kožená pohovka už něco pamatovala. Jak jsem se do ní ponořila, pěkně zavrzala.

Danziger začal cinkat čajovou konvičkou a sklenkami zasazenými v kovu. „Vodu?“ zeptal se.

„Ech?“

„Horkou vodu do čaje? Jinak je velmi silný,“ vysvětloval.

„Jistě. Cokoli.“

Velmi soustředěně lil tmavý čaj do jedné ze sklenic, změřil množství podle nějakého bodu na jemné kovové mřížce skleničky a pak se stejnou precizností dolil horkou vodu.

Podal mi skleničku se slovy: „Skelly vás k nám poslal, protože jste viděla něco divného. Takže mi o tom divném povězte.“

Zdvihla jsem ruku: „Počkejte chvíli. Musíme to vzít od začátku. Nic o vás nevím, jen to, že doktor, který vypadá… řekněme… nekonvenčně, mi navrhl, abych vás vyhledala. Jak mi můžete pomoci? Kdo a co vlastně jste?“

„Tak tedy, pracuji na částečný úvazek jako lingvista na univerzitě a bokem se zabývám dalším výzkumem – právě tak jsem potkal Skellehera a svou ženu Maru. Překládám texty z ruštiny, češtiny, polštiny, němčiny a několika dalších jazyků, a také se věnuji s tím spojené práci ve srovnávací religionistice a filozofii. Kdysi jsem studoval filozofii, potom mě zaujala srovnávací religionistika a také jazyky, potkal jsem Maru… jedna věc následovala za druhou. Dřív jsem učil náboženství a filozofii, ale rozpočet byl menší a menší… víte.“ Pokrčil rameny.

Dívala jsem se na něj tázavě. „A co mají tyhle věci společného s mým problémem?“

Při vysvětlování gestikuloval: „No, když se doopravdy zapletete s náboženstvím a filozofií, tak zkrátka narazíte na mystické otázky týkající se duše a smrti, smyslu života, břemen, odpovědnosti, jednoty – potkáte všechna tahle opravdu velká, tajemná témata. A pak máte na výběr: prostě to přeskočíte a budete se zabývat částmi, které tolik nezatěžují mozek, nebo se ponoříte do těch bizarních vod a zkusíte hledat pravdu až na samém dně. Zkrátka se rád potýkám s tajemnem, dokonce jsem o tom začal psát knihu. Takže teď jsem vlastně ‚duchař‘“.

Zamračila jsem se. Neměla jsem zájem stát se objektem nějaké zvrhlé vědy. „Čili jste něco jako parapsycholog.“

Zavrtěl hlavou: „Jsem prostě jen zvláštní typ filozofa, opravdu. Neznám žádné duchy osobně kromě tady Alberta,“ a ukázal prstem do rohu.

Nic jsem tam neviděla, pak jsem ale pootočila hlavu a spatřila ve dveřích křehký, hubený stín. Nebyl nijak silný, ale měl zlověstné kočičí oči, které na mě upíraly zrak. Trhla jsem sebou.

„Co to je?“ dožadovala jsem se vysvětlení.

Danziger se usmál. „To je Albert. Jsme přesvědčeni, že tady bydlel v době prohibice a zemřel v důsledku požívání podomácku páleného ginu. Chudák starý násoska.“ Danziger potřásl hlavou a rukou si uhladil vlasy. Zbavil se tak zbytku statické elektřiny a vlasy mu podél hlavy zase zplihly, takže teď vypadal jako napůl zvadlá jiřina. „Každopádně ho vidíte, takže to je v pořádku. Já ho nevidím. Jen vím, že tam je, protože jsem zaregistroval chladné místo. Podvodníci se vždycky dívají tam, kam ukazuju, a přísahají, že je zrovna tam.“

Dveře s duchem se otevřely. Do místnosti vstoupila vysoká útlá žena s ohnivě rezavými vlasy. Měla zelené, šikmo posazené kočičí oči. Byla ohromující, jako by zářila zevnitř. Pochybuju, že někdy v životě stonala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šerochodec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.