Vážené čtenářky, vážení čtenáři,

otevíráte elektronické vydání knihy „Ve světle Pravdy – Poselství Grálu“ od Abd-ru-shina, které můžete číst pomocí různých čteček elektronických knih i na monitoru počítače. Soubor s  knihou si můžete pro svoji potřebu okopírovat a uložit na více místech a ve více různých zařízeních. Knihu můžete půjčit svým přátelům a známým, můžete ji i darovat – stejně jako knihu tištěnou.

Pokud se Vám tato kniha dostala do rukou a chcete ji i vlastnit, můžete si kdykoli zakoupit svůj vlastní elektronický „výtisk“ v našem nakladatelství:

www.integralbrno.cz

Toto vydání není opatřeno elektronickou ochranou proti kopírování. Obsah knihy i její formu však chrání autorský zákon. Nesmíte zdarma či za úplatu rozšiřovat kopie této elektronické knihy ani jejích částí, ani vlastního textu knihy či jeho částí, a to v jakékoliv podobě (ani prostřednictvím uložení na internetu). Věříme, že tuto skutečnost budete respektovat.

Nakladatelství Integrál Brno
www.integralbrno.cz

Nakladatelství Stiftung Gralsbotschaft Stuttgart
www.gral.de

ABD-RU-SHIN

VE SVĚTLE

PRAVDY

POSELSTVÍ GRÁLU

NADACE STIFTUNG GRALSBOTSCHAFT, STUTTGART

NAKLADATELSTVÍ INTEGRÁL BRNO

Elektronické vydání:

Jediné autorizované vydání

Vydání v novém českém překladu 2011

1. elektronické vydání 2011

Datum poslední aktualizace: listopad 2011

© 2011 by Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

ISBN 978-80-87176-10-8

Elektronické vydání odpovídá

obsahu 9. tištěného vydání 2011

ISBN 978-80-87176-05-4 (vydání v jednom svazku)

Tento elektronický výtisk byl zakoupen

v internetovém obchodu nakladatelství Integrál

www.integralbrno.cz

v objednávce číslo 111103-103904-5331

a zákazníkovi byl elektronicky doručen

dne 5. 11. 2011.

OPROSTI SE ODE VŠEHO TEMNA!

KDO SE NESNAŽÍ,

ABY SLOVO PÁNĚ

TAKÉ SPRÁVNĚ POCHOPIL,

TEN SE PROVIŇUJE!

SVAZEK I

K DOPROVODU

ROUŠKA PADÁ a víra se stává přesvědčením. Jen v přesvědčení je osvobození a spása!

Mluvím jen k těm, kdo vážně hledají. Ti musí být schopni a ochotni zkoumat toto věcné věcně! Náboženští fanatikové a kolísaví blouznivci nechť se raději vzdálí, neboť Pravdě škodí. Zlovolní však a nevěcní sami najdou v těchto slovech své odsouzení.

Poselství zasáhne jen ty, kdo v sobě nosí ještě jiskru Pravdy a touhu být skutečně člověkem. Všem těm bude také světlem a oporou. Vyvede je bez oklik ze všeho chaosu dnešních zmatků.

Následující Slovo nepřináší nové náboženství, nýbrž má být pochodní pro všechny vážné posluchače nebo čtenáře, aby tak našli pravou cestu, která je povede do vytoužených výšin.

Jen ten, kdo se sám pohybuje, může duchovně postoupit kupředu. Pošetilec, který k tomu používá cizích pomůcek ve formě hotových názorů, jde svou cestou jako o berlích, zatímco vlastní zdravé údy vyřadil.

Jakmile však směle použije ke vzestupu jako výzbroje všech schopností, které v něm dřímají, očekávajíce jeho zavolání, zužitkuje svěřenou mu hřivnu podle vůle svého Stvořitele a přemůže hravě všechny překážky, jež mu chtějí zkřížit cestu, aby ho z ní odchýlily.

Proto se probuďte! Jen v přesvědčení je pravá víra, a přesvědčení vzniká jedině přísným uvažováním a zkoumáním! Stůjte jako živoucí v divuplném stvoření svého Boha!

Abd-ru-shin

CO HLEDÁTE?

CO HLEDÁTE? Řekněte, proč ten překotný shon? Jako hukot bouře to jde světem a příval knih zaplavuje všechny národy. Učenci pátrají ve starých spisech, bádají, hloubají až do duchovního zemdlení. Vynořují se proroci, aby varovali, zvěstovali… ze všech stran chce pojednou kdekdo jako v horečce šířit nové světlo!

Tak to dnes bouří nad zmítanou duší lidstva, ale neobčerstvuje to a neosvěžuje, nýbrž spaluje, stravuje a vysává poslední sílu, která ještě zbyla rozervaným lidem v temnotě dnešní doby.

Tu a tam se také ozve šepot v rostoucím očekávání čehosi nadcházejícího. Zneklidněn je každý nerv, napjatý podvědomou touhou. Tak se to vzdouvá a vlní, a nade vším chmurně spočívá jakési omámení. Těhotné neštěstím. Co musí zrodit? Zmatek, malomyslnost a zkázu, neroztrhne-li se mocnou silou temná vrstva, která dnes duchovně obklopuje zeměkouli a s měkkou přilnavostí špinavého bahna pohlcuje a dusí každou vznikající svobodnou a světlou myšlenku ještě dříve, než mohla zesílit. Vrstva, která s příšerným mlčením bažiny již v zárodku potlačuje, rozkládá a ničí každé dobré chtění dříve, než z něj může vzniknout čin.

Ale výkřiky volajících po Světle, mající v sobě sílu schopnou prorazit bahno, jsou sváděny jinam a doznívají pod neproniknutelnou klenbou, kterou pilně stavějí právě ti, kdo se domnívají, že pomáhají. Nabízejí však kameny místo chleba!

Podívejte se na ty nesčetné knihy:

Lidský duch se jimi jen unavuje, neosvěžuje! A to je důkaz neplodnosti všeho, co podávají. Neboť to, co ducha unavuje, není nikdy pravé.

Duchovní chléb osvěžuje bezprostředně, Pravda občerstvuje a Světlo oživuje!

Prostí lidé musí přece zmalomyslnět, když vidí, jaké bariéry staví kolem posmrtného života tak zvaná duchověda. Kdo z prostých lidí má chápat učené věty a cizí výrazy? Což je onen svět jen pro duchovědce?

Mluví se přitom o Bohu. Má se snad zřídit vysoká škola, v níž by se teprve získávaly schopnosti k poznávání pojmu Božství? Kam směřuje tato dychtivost, která má většinou kořeny jen ve ctižádosti?

Jako opilí se potácejí čtenáři a posluchači z místa na místo, nejistí, v nitru nesvobodní, jednostranně zaujatí, protože byli svedeni z přímé cesty.

Slyšte, malomyslní! Vzhlédněte, vy, kdo vážně hledáte: Cesta k Nejvyššímu je otevřena každému člověku! Učenost není její vstupní branou!

Vyvolil si Ježíš Kristus, ten veliký vzor na pravé cestě ke Světlu, své učedníky z učených farizejů? Ze zákoníků? Vybral je z lidí prostých a jednoduchých, protože ti nemuseli bojovat s omylem, že cestě ke Světlu je nutno se namáhavě učit a že musí být těžká.

Tato myšlenka je největším nepřítelem člověka, je to lež!

Proto zanechte všeho vědátorství tam, kde jde o to nejposvátnější v člověku, co musí být plně pochopeno! Zanechte jej, protože věda jako výtvor lidského mozku je dílo kusé a kusým musí zůstat.

Uvažte, jak by mohla namáhavě naučená věda vést k Božství? Co jsou to vůbec vědomosti? Vědomosti jsou to, co může pochopit mozek. Ale jak úzce je omezena chápavost mozku, pevně vázaného na prostor a čas! Již věčnost a smysl pro nekonečnost nemůže lidský mozek pochopit. Tedy právě to, co je nerozlučně spojeno s Božstvím.

Mozek však stojí mlčky před onou nepochopitelnou silou, která proudí vším, co jest, a z níž sám čerpá své působení. Je to síla, kterou všichni pociťují každý den, každou hodinu a v každém okamžiku jako něco samozřejmého, síla, jejíž jsoucnost vždy uznávala i věda, kterou se však člověk marně snaží pochopit a obsáhnout mozkem, tedy vědomostmi a rozumem.

Tak nedostatečná je činnost mozku, toho základního kamene a nástroje vědy, a stejné omezení se projevuje také v dílech, která mozek vytváří, tedy právě ve všech vědách. Věda je proto dobrá ke sledování, k lepšímu porozumění, rozdělení a roztřídění všeho toho, co jako hotové přijímá od tvůrčí síly, z níž všechno pochází. Věda však musí nevyhnutelně selhat, chce-li sama vystupovat jako vedoucí nebo kritizující a bude-li se jako dosud tak pevně poutat na rozum, tedy na chápavost mozku.

Proto zůstává učenost i lidstvo, které se podle ní řídí, stále uvízlé na jednotlivostech, zatímco každý člověk chová v sobě jako dar ten veliký, nepochopitelný celek. Je plně schopen dosáhnout toho nejvyššího a nejušlechtilejšího, aniž se tomu musí namáhavě učit.

Pryč tedy se zbytečnou mukou duchovního otroctví! Veliký Mistr k nám nevolá bezdůvodně: »Buďte jako děti!«

Kdo má v sobě pevnou vůli k dobru a snaží se dodat svým myšlenkám čistotu, ten již našel cestu k Nejvyššímu! Jemu pak bude vše ostatní přidáno. Nepotřebuje k tomu ani knihy, ani duchovní námahu, ani askezi, ani osamění. Uzdraví se na těle i na duši a osvobodí se ode všeho tlaku chorobného hloubání, protože každá přepjatost škodí. Máte být lidmi, ne skleníkovými květinami, které následkem jednostranného pěstění podlehnou prvnímu závanu větru!

Probuďte se! Rozhlédněte se! Naslouchejte v sobě! Jen to vám může otevřít cestu!

Nedbejte na spory církví. Veliký nositel Pravdy Ježíš Kristus, ztělesnění Božské lásky, se neptal po vyznání. Co jsou dnes vůbec náboženská vyznání? Jsou to pouta, svazující svobodného lidského ducha, jsou zotročením jiskry od Boha, sídlící ve vás. Jsou to dogmata, pokoušející se vtlačit dílo Stvořitelovo i jeho velikou lásku do forem, vytvořených lidským smýšlením, a to znamená násilné snižování Božského, jeho systematické znehodnocování.

Každého vážně hledajícího člověka takový přístup odpuzuje, protože tak nikdy nemůže v nitru procítit celou tu velikou skutečnost, jeho touha po Pravdě se stává stále beznadějnější, a on nakonec zoufá nad sebou i nad světem.

Proto se probuďte! Zbořte v sobě dogmatické zdi, strhněte si pásku z očí, aby k vám mohlo nezkaleně proniknout čisté světlo Nejvyššího. Váš duch se pak jásavě vznese do výše a s plesáním pocítí celou tu velikou lásku Otcovu, neznající hranic pozemského rozumu. Konečně zvíte, že jste její částí. Chopte se jí bez námahy a cele, spojte se s ní, a získávejte tak denně, každou hodinu novou sílu jako dar, jenž vám učiní vzestup ze zmatku samozřejmým!

VOLÁNÍ PO POMOCNÍKU

POHLEĎME jen blíže na všechny lidi, kteří dnes s obzvláštní horlivostí hledají duchovního pomocníka a očekávají ho s vnitřním povznesením. Myslí si, že jsou sami již duchovně důkladně připraveni, aby ho poznali a uslyšeli jeho slovo.

Co při klidném pozorování vidíme, je velká roztříštěnost. Například poslání Kristovo zapůsobilo na mnohé lidi podivným způsobem. Utvořili si o něm mylnou představu. Příčina spočívala jako obvykle v nesprávném hodnocení sebe samých, ve vypínavosti.

Místo dřívější úcty a zachovávání samozřejmého odstupu a ostré hranice mezi Bohem a lidmi nastoupilo na jedné straně naříkavé žebrání, které chce stále jen přijímat, ale za žádnou cenu nechce přitom nic dělat. »Modli se« lidé sice přijali, ale že k němu bylo také řečeno »a pracuj«, »pracuj na sobě samém«, o tom nechtějí nic vědět.

Na druhé straně se zase považují za tak samostatné a nezávislé, že všechno zmohou sami, a s trochou úsilí se dokonce mohou stát i božskými.

Je také mnoho lidí, kteří jen požadují a očekávají, že se o ně bude Bůh ucházet. Vždyť již jednou vyslal svého Syna, a dokázal tím, jak velmi mu záleží na tom, aby se mu lidstvo přiblížilo. Snad je dokonce i potřebuje!

Kam jen člověk pohlédne, všude nalezne domýšlivost, nikde pokoru. Chybí správné hodnocení sebe sama.

Především bude nutné, aby člověk sestoupil ze své domnělé výše, aby mohl být skutečně člověkem a jako takový začal svůj vzestup.

Dnes sedí duchovně nadutý na stromě na úpatí hory, místo aby stál pevně a bezpečně oběma nohama na zemi. Proto také nebude moci vystoupit na vrchol hory, jestli předtím ze stromu nesleze nebo nespadne.

Mezitím však pravděpodobně všichni ti, kdo kráčeli klidně a rozumně svou cestou po zemi pod jeho stromem, a na něž on vysokomyslně shlížel, došli až na vrchol hory.

Ale události samy mu pomohou, neboť strom ve zcela blízké době padne. Snad se potom člověk nakonec přece jen vzpamatuje, až se tak nejemně ocitne na zemi z vratké výše. Ale pak bude mít již nejvyšší čas a nezbude mu ani hodina k promeškání.

Dnes si mnozí myslí, že to může ve starém nepořádku jít dále tak, jak to chodilo po tisíciletí. Hoví si pohodlně ve svých křeslech a očekávají silného pomocníka.

Ale jak si představují tohoto pomocníka! Je to vskutku žalostné.

Především od něj očekávají, nebo lépe řečeno vyžadují, aby on připravil každému jednotlivci jeho cestu vzhůru ke Světlu. On se má namáhat stavět mosty na cestě k Pravdě pro stoupence všech vyznání. On to má udělat tak snadné a srozumitelné, aby tomu každý bez námahy porozuměl. Jeho slova musí být volena tak, aby o jejich správnosti ihned přesvědčil všechny lidi bez rozdílu.

Jestli se přitom musí člověk sám namáhat a sám přemýšlet, pak to není pravý pomocník. Neboť je-li povolán, aby svým slovem vedl a ukázal pravou cestu, musí se přirozeně o lidi i starat. Je přece jeho věcí, aby lidi přesvědčil, probudil! Vždyť Kristus za to dokonce položil svůj život.

Je mnoho těch, kdo dnes takto uvažují. Takoví lidé se však vůbec nemusí namáhat, neboť se podobají pošetilým pannám z evangelia a jdou vstříc svému »pozdě«.

Pomocník je určitě neprobudí. Nechá je klidně spát, až se brána zavře a oni nebudou moci stoupat ke Světlu, poněvadž se nedovedli včas vyprostit z dosahu hmotnosti, ač jim k tomu pomocník svým Slovem ukazoval cestu.

Vždyť člověk není tak cenný, jak se domýšlí. Bůh nepotřebuje člověka, ale člověk potřebuje svého Boha!

Protože lidstvo ve svém tak zvaném pokroku dnes již vůbec neví, co vlastně chce, bude muset konečně zvědět, co činit má!

Lidé tohoto druhu přejdou kolem pomocníka, hledajíce a povýšeně kritizujíce, stejně jako kdysi chodili mnozí kolem toho, na jehož příchod již bylo všechno připraveno zjeveními.

Jak si mohou takto představovat duchovního pomocníka!

On neučiní lidstvu ani ty nejmenší ústupky a bude požadovat všude tam, kde se čeká, že bude dávat!

Avšak vážně přemýšlející člověk pozná ihned, že právě v přísném a důsledném požadavku pozorného myšlení spočívá to nejlepší, čeho je třeba k záchraně lidstva, tak hluboce pokleslého do duchovní lenosti. Právě tím, že pomocník již předem vyžaduje k pochopení svých slov duchovní živost a vážné chtění, vlastní námahu, hravě odloučí hned na počátku plevy od zrna. V tom spočívá samočinné působení Božských zákonů. Lidem se dostane i zde přesně toho, co sami skutečně chtějí. –

Je však ještě jeden druh lidí, kteří se domýšlejí, že jsou obzvlášť bystří.

Ti si ovšem utvořili o pomocníku zcela jiný obraz, jak se dá vyčíst z jejich spisů. Není však méně groteskní. Neboť oni v něm očekávají… duchovního akrobata!

Tisíce lidí dnes považují jasnovidectví, jasnoslyšení, jasnocítění atd. za veliký pokrok; ale ve skutečnosti tomu tak není. Nic takto naučeného, vypěstovaného, dokonce ani přineseného jako nadání se nemůže povznést nad pozemskou připoutanost. Takové jevy se pohybují jen v nízkých úrovních, na vyšší si nemohou činit nárok a jsou proto, celkem vzato, bezcenné.

Chce snad někdo pomoci lidstvu ke vzestupu tím, že mu ukazuje jemnohmotné věci stejného stupně, nebo že je učí vidět je a slyšet?

Tyto snahy nemají se skutečným duchovním vzestupem nic společného. Pro pozemské dění jsou také zbytečné. Jsou to jen duchovní artistické kousky a nic jiného. Snad jsou zajímavé pro jednotlivce, ale pro celé lidstvo jsou bez jakékoliv ceny!

Je ovšem snadno pochopitelné, že si takoví lidé přejí pomocníka stejného druhu, který to všechno umí lépe než oni. –

Existuje však velký počet lidí, kteří zacházejí ještě mnohem dále, až do směšnosti. Myslí to přitom naprosto vážně.

Pro ně je na příklad hlavní podmínkou a důkazem poslání i to, že pomocník… nesmí nastydnout! Kdo může nastydnout, ten už je vyřízen, protože podle jejich názoru neodpovídá ideálu pomocníka. Silná osobnost přece musí být svým duchem nad tyto maličkosti povznesena.

Snad to zní trochu strojeně a směšně, ale je to vzato ze skutečnosti a znamená to v podstatě opakování někdejšího volání: »Jsi-li Syn Boží, pomoz si sám a sestup z kříže.« – To se volá již dnes, ještě dříve, než je takový pomocník vůbec v dohledu!

Ubozí, nevědomí lidé. Ten, kdo cvičí své tělo tak jednostranně, že pod nátlakem ducha dočasně znecitliví, není nikterak vynikajícím velikánem. Lidé, kteří ho obdivují, se podobají dětem minulých staletí, které s otevřenými ústy a lesknoucíma se očima sledovaly krkolomné kousky potulných artistů, přičemž se v nich probouzelo horoucí přání umět také něco takového.

Velmi mnozí dnešní tak zvaní hledatelé ducha nebo hledatelé Boha nejsou v duchovním směru o nic dále než tehdejší děti v tomto zcela pozemském oboru.

Uvažujme však ještě dále: Potulní lidé starých dob, o nichž jsem právě mluvil, se zdokonalovali stále více a stali se z nich akrobaté v cirkusech a varieté. Jejich dovednost neuvěřitelně narůstala, a dnes se na jejich vystoupení dívají denně tisíce zhýčkaných lidí vždy s novým úžasem a často s vnitřním mrazením.

Ale mají z toho pro sebe užitek? Co si odnesou z takových hodin? Ačkoliv se mnohý akrobat při svých výkonech vydává v nebezpečí života, nemají z toho diváci ani to nejmenší. Všechny tyto věci musí zůstat i ve své nejvyšší dokonalosti vždy jen v rámci cirkusů a varieté. Budou vždy sloužit jen k pobavení, nikdy však nebudou lidstvu k užitku.

A taková akrobacie, avšak v duchovní oblasti, má dnes být měřítkem pro velikého pomocníka!

Ponechte těmto lidem jejich duchovní komedianty. Sami brzy uvidí, kam to vede. Oni sami ani nevědí, oč tím vlastně usilují. Domnívají se, že veliký může být jen ten, jehož duch ovládá tělo tak, že už nemůže být nemocné.

Každý takový výcvik je jednostranný a jednostrannost přivodí jen nezdravý stav a nemoc. Takovými věcmi se neposiluje duch, nýbrž se pouze oslabuje tělo! Porušuje se rovnováha nutná pro zdravý soulad mezi tělem a duchem, a to se projeví tak, že se duch nakonec mnohem dříve odpoutá od týraného těla; ono mu již nemůže poskytnout pevný a zdravý základ pro pozemské prožívání. To pak ovšem duchu schází a on přichází do záhrobí nezralý. Bude muset svůj pozemský život prožít ještě jednou.

Všechno jsou to jen duchovní artistické kousky a nic jiného. Provádějí se na úkor pozemského těla, které má ve skutečnosti duchu pomáhat. Tělo patří k určitému období vývoje lidského ducha. Je-li zeslabeno a potlačeno, nemůže být duchu plně k užitku, poněvadž jeho vyzařování jsou příliš mdlá a nemohou mu ve hmotnosti poskytnout plnou sílu, kterou potřebuje.

Chce-li člověk potlačit nemoc, musí uvést tělo do stavu duchovního vytržení, asi tak, jako když v malém měřítku strach před zubním lékařem potlačí bolest zubů.

Takové stavy vysokého vzrušení vydrží tělo bez újmy snad jednou, možná i vícekrát, nikoli však trvale, aniž se vážně poškodí.

A jestliže pomocník toto dělá nebo k tomu radí, pak není hoden být pomocníkem, poněvadž se tím prohřešuje proti přirozeným zákonům ve stvoření. Pozemský člověk má své tělo chránit jako svěřený statek a snažit se o zdravou harmonii mezi duchem a tělem. Porušení této harmonie jednostranným potlačováním neznamená pokrok ani vzestup, nýbrž zásadní překážku při plnění jeho úkolu na zemi, ba ve hmotnosti vůbec. Ztrácí přitom plnost síly ducha pro své působení ve hmotnosti, neboť k němu je vždy zapotřebí síly pozemského těla; těla nikoliv zotročeného, ale harmonizujícího s duchem.

Člověk, kterého na základě takového počínání nazývají mistrem, je méně než žák, poněvadž naprosto nezná úkol lidského ducha ani potřeby jeho vývoje. Je dokonce škůdcem ducha.

Takoví lidé dojdou velmi brzy k bolestnému poznání své pošetilosti.

Avšak každý nepravý pomocník bude muset prožít trpkou zkušenost! Jeho vzestup v záhrobí může začít teprve tehdy, až dojde k poznání i poslední z těch, které svými duchovními hříčkami zdržel, nebo dokonce zavedl na scestí. Dokud zde na zemi působí ještě jeho knihy a spisy, bude na onom světě zdržován, i kdyby tam mezitím došel k lepšímu poznání.

Kdo radí k okultnímu cvičení, dává lidem kamení místo chleba. Dokazuje tím, že nemá ani tušení o skutečném dění na onom světě, tím méně o celém světovém soukolí.

ANTIKRIST

LIDÉ, až nadejde hodina, v níž musí na Zemi podle Božské vůle nastat očista a třídění, pak dávejte pozor na zaslíbená, zčásti nadpozemská znamení na nebi!

Nedejte se pak mýlit těmi lidmi ani církvemi, jež se už dávno oddaly Antikristu. Je smutné, že ani církve dosud nevěděly, kde měly Antikrista hledat; Antikrista, který přece již tak dlouho působí mezi všemi lidmi. Jen trochu bdělosti, a musely by ho poznat! Vždyť kdo může jednat ještě více antikristovsky nežli ti, kdo tehdy samého Krista potírali, a nakonec i zavraždili! Kdo se mohl hůře a také zřetelněji projevit jako Kristův protivník?

Byli to představitelé a zástupci pozemského náboženství, kterým se pravé učení o Bohu, ztělesněné v Synu Božím a jím hlásané, nehodilo do jejich vlastního učení. Pravdivé Boží poselství se jim hodit ani nemohlo, protože úsilí duchovních hodnostářů směřovalo k pozemskému vlivu, k pozemské moci a jejímu rozšiřování. Prokázali tím zcela jasně, že byli sluhy lidského rozumu, který je zaměřen jen na pozemské znalosti, na pozemskou moc a staví se nepřátelsky a jako překážka proti všemu, co je mimo pozemské chápání. Protože však Bůh stejně jako všechno duchovní zůstává zcela mimo dosah pozemských rozumových vědomostí, tvoří zde právě rozum jedinou skutečnou překážku. Svým způsobem je tedy rozum také odpůrcem všeho Božského i všeho duchovního. A proto logicky s ním i všichni lidé, kteří uznávají svůj rozum za nejvyšší a nejsvrchovanější a snaží se stavět výhradně na něm!

Tehdejší představitelé náboženství se obávali, aby je učení Syna Božího nepřipravilo o vliv na lidi. Jak dnes všichni vědí, bylo právě to hlavním důvodem k pomluvám, které se snažili šířit, a nakonec i důvodem k popravě Syna Božího. Jako rouhače Bohu přibili na kříž toho, který byl poslán k jejich osvícení týmž Bohem, za jehož služebníky se vydávali!

Tak málo znali ve skutečnosti tohoto Boha a jeho vůli, ačkoliv chtěli namluvit lidem, že mu slouží. A k poctě Boha, k jeho pozemské obhajobě, tohoto Syna Božího, vyslance Božího… zavraždili!

Projevili se tak jako otroci svého pozemského rozumu, bojujícího o svůj vliv. Jako katanské nástroje se oddali Antikristovi, jemuž v sobě postavili v tichosti trůn. Neboť v tom nalezli uspokojení svých lidských slabostí, své ješitnosti, pýchy a samolibosti.

Kdo očekává jasnější důkaz, tomu není pomoci. Vždyť neexistuje nic nepřátelštějšího vůči Kristu, Synu Božímu a jeho Slovu! A Antikrist přece znamená bojovník proti Kristu, proti spáse člověka, která je v Božím poselství. K tomu je dohnal pozemský rozum! Právě tento rozum se jako jedovaté býlí Luciferovo stal lidstvu nejnebezpečnějším Luciferovým nástrojem!

Proto u člověka přerostlo odedávna nepřiměřeně velké pěstování rozumu v dědičný hřích! Ale za ním stojí Lucifer sám jako Antikrist ve vlastní osobě! On je to, kdo mohl pozvednout svou hlavu prostřednictvím lidí, on, jediný skutečný nepřítel Boha! Jméno Antikrist si získal nepřátelským bojem proti poslání Syna Božího. Nikdo jiný by neměl tolik síly a moci, aby se stal Antikristem.

A Lucifer používá na zemi ke svému boji proti Boží vůli nejen jednotlivých lidí, nýbrž téměř celého lidstva, a vede je tak za projevů Božího hněvu do zkázy! Kdo nedovede pochopit tu naprostou samozřejmost, že jen sám Lucifer může být Antikristem, opovažujícím se stavět se proti Bohu, ten nikdy nedokáže pochopit nic z toho, co se odehrává mimo hrubohmotnost, tedy mimo čistě pozemské.

A jak tomu bylo tenkrát, tak je tomu ještě i dnes! Dokonce mnohem hůře. Také dnes budou chtít mnozí představitelé náboženství rozhořčeně bojovat za udržení dosavadních rozumových pravidel a zvyklostí v chrámech a církvích.

Právě lidský rozum, omezující všechno ušlechtilejší cítění, je nejrafinovanější z výpěstků Luciferova býlí, zasetého mezi lidi. Všichni otroci rozumu jsou tedy ve skutečnosti Luciferovými sluhy, nesoucími spoluvinu na hrozném zhroucení, jež musí nyní lidstvo postihnout!

Protože nikdo nehledal Antikrista v rozumu, bylo jeho nesmírné rozšíření tím snadnější. Lucifer triumfoval; vždyť tak uzavřel lidstvu možnost pochopení všeho, co je mimo hrubohmotnost. Odloučil je od vlastního života! Od místa, na němž teprve začíná styk s duchovní úrovní, vedoucí do Boží blízkosti!

Tak vkročil na tuto zemi jako její pán a vládce nad většinou lidstva.

Nebylo pak také divu, že mohl proniknout až k oltářům a že mu museli padnout za oběť pozemští představitelé náboženství, a to i představitelé křesťanských církví. Také oni očekávají Antikrista teprve před ohlášeným soudem. Veliké zjevení v bibli zůstalo v této věci, stejně jako v mnoha jiných, dosud nepochopeno.

Zjevení praví, že Antikrist před soudem pozdvihne svou hlavu! Nikoli, že teprve přijde. Jestliže bylo řečeno, že pozdvihne svou hlavu, pak to přece znamená, že zde již musí být, a ne že teprve přijde. Že tedy krátce před soudem dosáhne vrcholu své vlády!

Vy, kdo jste ještě duchovně neohluchli a neoslepli, slyšte tento varující hlas! Dejte si tu námahu a sami o tom vážně přemýšlejte. Zůstanete-li v tom ještě i nadále pohodlní, budete vlastní vinou ztraceni!

Sejme-li člověk příkrov z úkrytu jedovatého hada a ten vidí, že je náhle odkryt, pak se samozřejmě vymrští a pokusí se tuto bezohlednou ruku uštknout.

Nejinak je tomu i zde. Odhalený Antikrist se rychle postaví na odpor prostřednictvím svých sluhů, bude křičet a pokusí se o všechno možné, aby se udržel na trůně, který mu lidstvo ochotně nabídlo. Ale to všechno může dělat jen prostřednictvím těch, kdo ho v sobě uctívají.

Proto si nyní, až začne boj, bedlivě všímejte svého okolí. Právě podle křiku je s jistotou poznáte, každého, kdo k němu patří. Neboť oni se opět, tak jako kdysi, ze strachu před ryzí Pravdou změní v nepřátele.

Antikrist se bude zase křečovitě snažit udržet svůj vliv na zemi. Dávejte pozor na jeho nevěcnost v obraně i v útoku. Bude opět jen pomlouvat a podezřívat, protože jeho stoupenci nic jiného nedovedou. Je nemožné, aby předstoupili před Pravdu a vyvrátili ji.

Tak budou Luciferovi sluhové bojovat také s Božím vyslancem, přesně stejně jako kdysi se Synem Božím.

Kde dojde k podobným pokusům, tam zbystřete pozornost, neboť takoví lidé chtějí Lucifera chránit, aby udrželi jeho vládu na zemi. Tam je ohnisko temna, i když tito lidé nosí navenek světlá pozemská roucha, i když jsou služebníky církve.

Nezapomínejte na události za pozemského času Syna Božího a uvažte, že se dnes tentýž Antikrist s ještě větším počtem přívrženců snaží zachovat si vládu nad zemí, uniknout zničení a nadále zatemňovat pravou vůli Boží.

Všímejte si proto pozorně všech zaslíbených znamení. Pro každého jednotlivce nadchází poslední rozhodnutí. Záchrana, nebo zkáza! Neboť tentokrát je vůlí Boží, aby zaniklo vše, co se jí znovu odváží stavět na odpor.

Za každou nedbalost budete souzeni! – Nad žádnou církví nebudou stát Boží znamení, žádný pozemský církevní hodnostář nebude mít osvědčení, že je Božím vyslancem. Jen ten, kdo je neoddělitelně spjat s těmito znameními, kdo je v sobě nosí živé, zářící, jako kdysi Syn Boží, když prodléval na této zemi. Je to kříž Pravdy, živě zářící v něm, a holubice nad ním. Stanou se viditelnými těm, kdo jsou omilostněni, aby zřeli duchovní a vydali o něm svědectví všem lidem na zemi. Neboť ve všech národech budou tentokrát lidé, kteří jako poslední milost Boží budou smět »vidět«! – – –

Tato vznešená znamení svaté Pravdy se nedají předstírat. Nedokáže to ani Lucifer; vždyť před nimi musí prchat. Tím méně pak člověk. Proto ten, kdo se chce ještě stavět proti tomuto Božímu osvědčení, staví se proti Bohu jako jeho nepřítel. Ukazuje tím, že Božím služebníkem není ani nikdy nebyl, byť se dosud vydával na zemi za kohokoliv.

Střezte se, abyste k nim také nepatřili!

MRAVNOST

JAKO temné bouřkové mračno to spočívá nad lidstvem. Dusné je ovzduší. Těžkopádně, pod tíživým tlakem pracuje citová schopnost lidí. Vysoce napjaty jsou jen nervy, působící na pocitový a pudový život těl. Jsou uměle drážděny špatnou výchovou, špatným postojem a sebeklamem.

Dnešní člověk není v tomto směru normální, nýbrž nese v sobě chorobný, až desateronásobně vystupňovaný pohlavní pud. Snaží se mu nesčetnými formami a způsoby vybudovat kult, a ten se pak musí stát zkázou celého lidstva.

Nakažlivě jako morový dech to vše působí postupně i na ty, kteří se ještě ze všech sil snaží přimknout k ideálu, vznášejícímu se v skrytu jejich podvědomí. Vztahují po něm sice toužebně ruce, ale s povzdechem je nechávají opět klesnout v beznaději a zoufalství, jakmile se rozhlédnou po svém okolí.

V tíživé bezmocnosti a s hrůzou vidí, jakou obrovskou rychlostí se kalí jasný pohled na mravnost a nemravnost, jak se vytrácí soudnost a mění se schopnost pojem mravnosti ještě chápat, takže mnohé, co před krátkou dobou ještě budilo ošklivost a opovržení, se dnes bere jako něco zcela přirozeného, a nikoho to nezarazí.

Ale pohár se brzy naplní až po okraj. Musí dojít ke strašlivému probuzení!

Již nyní se občas tyto davy s vybičovanými smysly pojednou bázlivě schoulí, zcela mechanicky, bezděčně. Mnohých srdcí se na okamžik dotkne nejistota; avšak lidé neprocitnou, nevycítí nedůstojnost svého počínání. Zdvojnásobí pak svou horlivost ve snaze setřást nebo přehlušit takovou »slabost« či »poslední přítěž« zastaralých názorů.

Pokrok má být za každou cenu. Ale postupovat se dá dvěma směry, nahoru nebo dolů. Podle volby. A jak je tomu teď, jde to dolů s příšernou rychlostí. Náraz musí rozdrtit ty, kdo se řítí dolů, jakmile nadejde hodina, kdy narazí na silný odpor.

V této dusné atmosféře se bouřkové mračno stahuje stále více, je stále hustší a zkázonosnější. Každým okamžikem se dá očekávat první zášleh blesku, který prořízne a ozáří temnotu, prosvětlí i to nejskrytější neúprosně a ostře a přinese osvobození těm, kdo dychtí po světle a jasu. Ale těm, kdo netouží po světle, přinese zkázu.

Čím více času se ponechává mračnu ke zhoustnutí jeho temnoty a tíhy, tím oslnivější a děsivější bude i blesk, který mračno zplodí. Zmizí oslabující, uspávající vzduch, skrývající v záhybech mračna plíživou chlípnost, neboť po prvním zablesknutí zavane i svěží proud drsného vzduchu a přinese nový život. V chladném jasu světla budou náhle všechny výplody chmurné fantazie stát před zraky zděšeného lidstva bez pokryteckých nepravd.

Jako úder silného hromu zapůsobí toto probuzení na duše lidí, takže se živá voda nezkalené Pravdy s hukotem rozlije přes takto zkypřenou půdu. Svítá den svobody, osvobození z pout nemravnosti, existující již po celá tisíciletí a nyní se rozvíjející do plného květu.

Rozhlédněte se kolem sebe! Pozorujte četbu, tanec, oblečení! Dnešní doba se snaží více než kdy jindy plánovitě kalit čistotu citu stržením veškerých přehrad mezi oběma pohlavími, zkalením ji znetvořit, nasadit jí klamné masky, a nakonec ji pokud možno zcela zadusit.

Vznikající pochybnosti přehlušují lidé velkými slovy, jež však, přísně vzato, vystupují jen z pohlavního pudu, který se v nich zachvívá, aby nesčetnými způsoby, dovedně i neobratně, skrytě i zjevně dodávali žádostivosti stále novou potravu.

Mluví se o počátku svobodného, samostatného lidství, o rozvoji vnitřní pevnosti, o kultuře těla, kráse nahoty, ušlechtilém sportu, o výchově podle úsloví »Čistému je vše čisté«! Krátce o povznesení lidského rodu odložením vší »prudérie«, aby se vytvořil ušlechtilý, svobodný člověk, nositel budoucnosti. Běda tomu, kdo se odváží něco namítnout! Takovému opovážlivci je ihned s velkým křikem předhazováno, že má nečisté myšlenky, »když na tom něco našel«!

Je to šílený vír zahnívající vody, šířící omamné, otrávené ovzduší, vyvolávající šálení smyslů jako morfiové opojení. Tisíce a tisíce lidí se jím nechávají strhnout, až v něm zeslábnou a zahynou.

Bratr se snaží poučovat sestru, děti své rodiče. Jako bouřlivý příboj to doráží na všechny lidi, a zběsilé vlnobití se zvedá tam, kde jako skály v moři stojí osaměle ještě několik rozvážných, kterým se to oškliví. K nim se přimykají mnozí, jimž v tomto běsnění hrozí vyčerpání vlastních sil. Radostný je pohled na tyto malé skupinky jako na oázy v poušti. Stejně jako ony osvěžují a zvou k odpočinku a zotavení poutníka, jenž se k nim s námahou probojoval písečnou bouří.

Co se dnes hlásá pod všemi těmi líbivými pláštíky pokroku, není ničím jiným než zastřenou podporou velké nestoudnosti, otravováním každého ušlechtilejšího citu v člověku. Je to nejhorší nákaza, jaká kdy postihla lidstvo. A podivno: vypadá to, že mnozí jen čekají na věrohodnou záminku, aby se mohli snížit. Nesčetným lidem je to velmi vítáno!

Avšak kdo zná duchovní zákony, působící ve všehomíru, odvrátí se s ošklivostí od těchto dnešních snah. Vyberme si jen jednu z »nejnevinnějších« zábav: společné koupání.

»Čistému je vše čisté!« To zní tak krásně, že si pod pláštíkem tohoto líbivého rčení smí člověk mnohé dovolit. Ale pozorujme jen nejjednodušší jemnohmotné pochody při takovém koupání. Dejme tomu, že je zde třicet osob obojího pohlaví, a z nich je dvacet devět skutečně v každém ohledu čistých. To je předpoklad předem úplně vyloučený, správnější by to bylo obráceně, a to ještě zřídka. Ale připusťme to.

Ten jeden, třicátý, podnícen podívanou, má nečisté myšlenky, přestože se navenek chová naprosto korektně. Tyto myšlenky se ihned jemnohmotně formují v živé myšlenkové útvary, tíhnou k předmětu jeho pohledů a ulpí na něm. To je pošpinění, bez ohledu na to, zda dojde k nějakým projevům či skutkům nebo ne.

Postižená osoba si tuto špínu odnese s sebou, a ta opět může přitáhnout podobné, kolem se potulující myšlenkové formy. Tak to kolem ní stále více houstne, a může ji to nakonec zmást a otrávit, stejně jako cizopasná popínavá rostlina zahubí i ten nejzdravější strom.

To jsou jemnohmotné pochody při tak zvaném »neškodném« společném koupání, při společenských hrách, tancích a jiných podobných zábavách.

Přitom je nutno ještě uvážit, že takové koupání a zábavu vyhledávají především lidé, hledající příležitost k podněcování svých myšlenek a pocitů. Není těžké si domyslet, jaká špína se tak pěstuje, aniž lze navenek něco hrubohmotně pozorovat.

Právě tak je samozřejmé, že tato neustále se množící a houstnoucí mračna smyslných myšlenkových forem musí pozvolna působit i na bezpočet lidí, kteří z vlastního popudu takové věci nevyhledávají. Myšlenky tohoto druhu, soustavně živené tak zvaným »pokrokovým« okolím, se v těchto lidech vynořují zprvu slabě, potom silněji a živěji. A tak jeden za druhým kloužou do hustého temného proudu, ve kterém se pochopení pro skutečnou čistotu a mravnost stále více zatemňuje, až se nakonec všechno zřítí do hlubin úplné temnoty.

Především se musí odstranit příležitosti a podněty k takovým bujícím nešvarům. Nejsou ničím jiným nežli pařeništěm, do kterého může nemravností zamořená lidská havěť vrhat své myšlenky. Ty se pak bujně rozrůstají a pustošivě zaplavují celé lidstvo, tvoříce stále nová pařeniště. Nakonec je pak z nich jeden obrovský lán odporného býlí, ze kterého vychází jedovatý dech, dusící i to dobré.

Vytrhněte se z tohoto opojení, které stejně jako omamné prostředky posílení jen předstírá, ale ve skutečnosti způsobuje ochablost, a posléze zkázu.

Je přirozeným, i když skličujícím jevem, že právě ženské pohlaví opět překračuje všechny meze a ve svém odívání pokleslo bez rozpaků až na úroveň nevěstek.

To však jen dokazuje správnost výkladu o jemnohmotných dějích. Právě žena se svou od přírody silnější schopností vyciťování přijímá tento jed ze zamořeného jemnohmotného světa myšlenkových forem jako první a v silnější míře, a to zcela nevědomě. Je těmto nebezpečím více vystavena, proto je také strhována nejdříve a překračuje nerozvážně, rychle a nápadně všechny meze.

Ne nadarmo se říká: »Když se žena zkazí, je horší než muž!« To platí ve všem, v ukrutnosti, v nenávisti i v lásce. Jednání ženy bude vždy výsledkem okolního jemnohmotného světa! Jsou zde přirozeně i výjimky. Žena tím také není zbavena zodpovědnosti, neboť dovede postřehnout vlivy, jež na ni útočí, a umí podle své vůle řídit vlastní chtění a jednání, jestliže… chce! Že se tak žel u většiny z nich neděje, je chybou ženského pohlaví, za niž vděčí své naprosté nevědomosti o těchto věcech.

Avšak zlé pro nynější dobu je také to, že žena má ve skutečnosti v rukou budoucnost národa. Ona je nositelkou této budoucnosti, protože její duševní stav rozhoduje o potomstvu výrazněji než duševní stav muže. Jaký úpadek musí proto budoucnost přinést! Nevyhnutelně! Zbraněmi, penězi ani objevy to nelze zadržet. Ani vstřícností nebo obratnou politikou. Zde se musí použít účinnějších prostředků.

Tato nesmírná vina však nepostihuje jen ženu samu. Ona bude vždy jen věrným zrcadlovým obrazem světa myšlenkových forem, spočívajících na jejím národě. Na to se nesmí zapomínat. Važte si ženy jako takové, ctěte ji a ona se zformuje podle toho, stane se tím, co vy v ní vidíte. Tak povznesete celý svůj národ!

Ale nejdřív musí ženy projít velkým procesem přeměny. Takové, jaké jsou dnes, se mohou uzdravit jen důkladným zásahem, násilným, neúprosným řezem, který ostrým nožem odstraní všechny nádory a vrhne je do ohně! Jinak by zničily ještě i zdravé části.

K tomuto nutnému zásahu na celém lidstvu spěje dnešní doba nezadržitelně, rychleji, stále rychleji, až jej nakonec sama přivodí. Bude to bolestivé, hrozné, avšak na konci je uzdravení. Teprve pak bude čas mluvit o mravnosti. Dnes by to zaniklo jako slova pronesená v bouři.

Když však přejde hodina, ve které musel zahynout hříšný Babylon, protože se prohnilý zhroutil, pak si všímejte žen! Jejich jednání a chování vám vždy ukáže, jací jste vy, protože ženy svou jemnější citovou schopností prožívají to, co chtějí myšlenkové formy.

Tato skutečnost nám dává také jistotu, že čistě myslící a cítící ženství se jako první povznese k onomu ideálu, na který pohlížíme jako na ideál ušlechtilého člověka. Pak se navrátí mravnost v plném lesku své čistoty!

PROBUĎTE SE!

PROBUĎTE SE, lidé, z olověného spánku! Poznejte to nedůstojné břímě, které nesete a které tíží miliony lidí nevýslovně tvrdým tlakem. Odhoďte je! Což stojí za to, abyste je nesli? Ani na jedinou vteřinu!

Co skrývá? Prázdné plevy, jež se rychle rozptýlí při závanu Pravdy. Vyplýtvali jste čas a sílu pro nic. Rozlomte proto okovy, které vás poutají, a konečně se osvoboďte!

Člověk, který je vnitřně spoután, bude věčně otrokem, i kdyby byl králem.

Spoutáváte se tím, čemu se snažíte naučit. Uvažujte: Naučeným se nutíte do cizích forem, které vymysleli jiní, dobrovolně se připojujete k cizímu přesvědčení a přivlastňujete si něco, co jiní prožili v sobě a pro sebe.

Přemýšlejte: Jedno a totéž se nehodí pro všechny. Co jednomu prospívá, může druhému škodit. Každý jednotlivec má jít svou vlastní cestou ke zdokonalení. Jeho výzbrojí jsou schopnosti, které má v sobě. Podle těch se má řídit, na nich má stavět. Nečiní-li to, zůstává sám sobě cizincem, bude stát vždy vedle naučeného a ono v něm nikdy neožije. Nemůže z něj mít užitek. Živoří bez možnosti pokroku.

Vy, kdo vážně usilujete o Světlo a Pravdu, dávejte pozor:

Cestu ke Světlu musí každý jednotlivec prožít v sobě, musí ji sám objevit, chce-li po ní bezpečně putovat. Jen to, co v sobě prožije, co procítí ve všech obměnách, to plně pochopí!

Utrpení i radost ustavičně tlukou, aby povzbudily, vyburcovaly k duchovnímu probuzení. Na několik vteřin bývá pak člověk oproštěn ode vší nicotnosti všedního života a ve štěstí i v bolesti vycítí spojení s Duchem, jenž proudí vším, co žije.

A všechno je přece živé, nic není mrtvé! Blaze tomu, kdo se takových okamžiků spojení chopí, uchová si je a ponese se na nich vzhůru. Nesmí se přitom držet strnulých forem, nýbrž každý se má vyvíjet sám, z vlastního nitra.

Nestarejte se o posměváčky, jimž je dosud vzdálen duchovní život. Jako opilí, jako nemocní stojí před velikým dílem stvoření, jež nám tolik poskytuje. Jako slepci, tápavě se ploužící pozemským bytím a nevidící všechnu tu nádheru kolem sebe.

Jsou zmateni, oni spí. Neboť jak může člověk například ještě tvrdit, že existuje jen to, co vidí? Že tam, kde nemůže svým zrakem nic pozorovat, není života? Že tělesnou smrtí přestává existovat i on sám? Jen proto, že se ve své slepotě dosud nemohl přesvědčit svým zrakem o opaku? Což neví podle mnohých věcí již teď, jak úzce jsou omezeny schopnosti oka? Což neví, že tyto schopnosti souvisejí se schopnostmi jeho mozku, vázaného na prostor a čas? Že proto nemůže poznat svým okem nic z toho, co je povzneseno nad prostor a čas? Což žádného z těchto posměváčků ještě nenapadlo toto jasné logické rozumové zdůvodnění? Duchovní život, nazvěme jej také životem na onom světě, je však něčím, co je plně nad pozemským rozdělením prostoru a času, co tedy vyžaduje ke svému poznávání prostředky stejného druhu.

Avšak naše oko nevidí ani to, co se dá zařadit do prostoru a času. Pomyslete na kapku vody, jejíž naprostou čistotu dosvědčí každé oko a která, pozorována pod mikroskopem, v sobě skrývá miliony živých bytostí, jež se v ní nemilosrdně potírají a ničí. Což nejsou mnohdy ve vodě, ve vzduchu bacily, které mají sílu zničit lidské tělo, a přece nejsou oku patrné? Stanou se však viditelnými pomocí zvětšovacích přístrojů.

Kdo se pak ještě odváží tvrdit, že neuvidíte nic nového, dosud ještě neznámého, jakmile rozlišovací schopnosti těchto přístrojů dále zvýšíte? Zvyšte je tisíckrát, milionkrát, zření nedozná konce, protože se budou před vámi neustále otevírat nové světy, které jste předtím nemohli vidět ani tušit, které však přesto existovaly.

Stejné závěry vyvodí logické myšlení i ze všeho, co dokázaly až dosud nashromáždit vědy. Existuje výhled na trvalý další vývoj, ale nikoliv na jeho konec.

Co je tedy onen svět? Mnohé mate toto slovo. Onen svět je, jednoduše řečeno, všechno to, co nelze poznat pozemskými prostředky. A pozemskými prostředky jsou oči, mozek a ostatní tělesné orgány, jakož i přístroje, které zostřují, zpřesňují jejich schopnosti, dále je rozšiřují.

Mohlo by se tedy říci: Onen svět je všechno, co je za poznávací schopností našeho tělesného zraku. Ale není oddělení tohoto od onoho světa! Ani žádné propasti mezi nimi! Všechno tvoří jednotu, stejně jako celé stvoření. Jedna síla proudí tímto i oním světem, všechno žije a působí z tohoto jediného proudu života a je tak vzájemně nerozlučně spojeno. Z toho je zřejmé následující:

Onemocní-li jedna část tohoto celku, musí se účinek pocítit i v části druhé, podobně jako v těle. Nemocné látky z této druhé části pak proudí přitažlivostí stejnorodého k části onemocnělé a zesilují tak chorobu ještě více. Jestliže se však stane taková nemoc nevyléčitelnou, vyvstane nutnost násilného odstranění nemocného orgánu, nemá-li trvale trpět celek.

Změňte proto své názory. Neexistuje žádný tento a onen svět, nýbrž jen jedno jednotné bytí! Pojem jejich odluky si vymyslel jen člověk, protože nevidí všechno a považuje se za střed a hlavní bod jemu viditelného okolí. Ale okruh jeho působnosti je přece větší. Omyl o rozdělení obou světů jej však násilně omezuje, překáží jeho pokroku a dává prostor bezuzdné fantazii, vyvolávající nestvůrné představy.

Může pak překvapit, mají-li mnozí lidé pro onen svět jen nevěřící úsměv a jiní zase chorobné zbožňování, které se stává otrockým nebo vyústí ve fanatismus? Kdo se může potom ještě divit bázlivé ustrašenosti, ba úzkosti a strachu, který u mnohých lidí vyvolává?

Pryč s tím vším! Nač ta muka? Rozbijte tuto závoru, kterou se snažil postavit lidský omyl, závoru, které však ve skutečnosti nikdy nebylo! Dosavadní chybné stanovisko vám dává také nesprávný základ, na němž se pak marně snažíte vystavět pravou víru, tedy niterné přesvědčení. Tato námaha nemá konce. Narazíte na úskalí, na místa, která vás musí zviklat, uvést v pochybnosti nebo přinutit, abyste celou stavbu sami opět rozbořili a pak se snad malomyslně či rozhněvaně všeho vzdali.

Škodu máte přitom jen vy sami, poněvadž nemůžete postupovat kupředu, nýbrž zůstáváte stát nebo jdete nazpět. Cesta, kterou budete muset jednou přece projít, se vám tím jen prodlužuje.

Jestliže jste konečně pojali stvoření jako celek, jímž ve skutečnosti je, neoddělujete-li od sebe tento a onen svět, pak máte před sebou přímou cestu, vlastní cíl se vám přiblíží a vzestup vám bude radostí, dá vám uspokojení. Potom také budete moci mnohem lépe vyciťovat a chápat zpětné působení, pulsující jednotným celkem jako životní teplo. Všechno působení přece pohání a udržuje jedna síla. Zasvitne vám tak světlo Pravdy!

Brzy poznáte, že u mnoha lidí je příčinou posměchu jen pohodlnost a lenost, protože by vyžadovalo námahu odstranit všechno dosud naučené a vymyšlené a budovat něco nového. U jiných to opět zasahuje do navyklého způsobu života a je jim to proto nepohodlné.

Nechte takové lidi a nehádejte se s nimi, avšak nabízejte, ochotni pomáhat, své vědění těm, kdo se nespokojují s pomíjivými požitky a hledají v pozemském bytí víc než jen naplňování břicha jako zvířata. Takovým dávejte poznání, jehož se dostává vám, nezakopávejte svou hřivnu; vždyť i vaše vědění se ve zpětném působení dáváním obohatí a upevní.

Ve vesmíru působí věčný zákon: Jen dáváním se může přijímat, jedná-li se o hodnoty trvalé ceny! Tento zákon zasahuje tak hluboko, že proniká celým stvořením jako svatý odkaz jeho Stvořitele. Nesobecky dávat, pomáhat, kde je třeba, mít porozumění pro zármutek či utrpení bližního i pro jeho slabosti znamená přijímat, neboť to je prostá, pravá cesta k Nejvyššímu!

A chcete-li to opravdově, přinese vám to ihned pomoc, posilu! Jediné poctivě a hluboce procítěné přání k dobrému a jako plamenným mečem se z druhé, pro vás dosud neviditelné strany rozpoltí stěna, kterou si až dosud vaše myšlenky vytvářely jako překážku. Neboť pak jste zajedno s oním světem, jehož jste se obávali, jejž jste popírali či jste po něm toužili, jste s ním spojeni úzce a nerozlučně.

Pokuste se o to. Vždyť vaše myšlenky jsou poslové, které vysíláte. Vracejí se zpět obtíženy tím, co jste myslili, nechť je to dobré či zlé. Taková je skutečnost. Pamatujte, že vaše myšlenky se duchovně zformují a stanou se z nich útvary, jež často přetrvají pozemský život vašeho těla; pak se vám mnohé ujasní.

Proto také zcela správně stojí psáno: »neboť jejich skutky je následují«! Myšlenkové výtvory jsou skutky, které na vás jednou budou čekat! Vytvářejí kolem vás světlé nebo temné kruhy, jimiž musíte projít, abyste vnikli do duchovního světa. Zde nepomůže žádná ochrana ani vnější zásah, protože všechno určujete vy sami. První krok ke všemu musí proto vycházet od vás. Není těžký, spočívá jen ve chtění, které se projevuje myšlenkami. Tak sami v sobě nesete nebe stejně jako peklo.

Rozhodovat se můžete, ale následkům svého myšlení, svého chtění jste pak bez výjimky podrobeni. Sami si tyto následky vytváříte, a proto k vám volám:

»Udržujte krb svých myšlenek čistý, tak založíte mír a budete šťastni!«

Nezapomínejte, že každá myšlenka, kterou jste vytvořili a vyslali, přitahuje na své cestě vše stejnorodé nebo na něm ulpí. Tím se stává silnější a silnější, až posléze najde i cíl, mozek člověka, který se snad jen na vteřinu zapomene, a tím umožní takovým vznášejícím se myšlenkovým formám proniknout a zapůsobit.

Pomyslete jen na to, jaká odpovědnost na vás padne, když se z takové myšlenky stane čin prostřednictvím někoho, na koho mohla zapůsobit! Tato odpovědnost se projevuje už tím, že každá jednotlivá myšlenka je s vámi stále spojena jakoby neroztržitelným vláknem. Vrací se zpět se silou, kterou cestou získala, a vás samé opět obtíží nebo oblaží, podle druhu, jaký jste vytvořili.

Tak stojíte uprostřed myšlenkového světa a dáváte druhem svého myšlení též prostor myšlenkovým formám, které se vašemu myšlení podobají. Neplýtvejte proto silou myšlení, nýbrž soustřeďujte ji k obraně a k jasnému myšlení, které se zformuje jako kopí a na všechno působí. Vytvořte tak ze svých myšlenek posvátné kopí, které bojuje za dobro, hojí rány a podporuje celé stvoření!

Zaměřte proto své myšlení k činorodému jednání a k postupu vpřed! Budete muset možná otřást mnohým pilířem, podpírajícím tradiční názory. Bývá to často některý z pojmů, který, jsa špatně chápán, nedovolí najít správnou cestu. Musíte zpět k místu, kde pojem vznikl. Záblesk světla zboří pak celou stavbu, pracně budovanou po desetiletí, a po krátkém či delším omámení se jde znovu do díla! Musí se jít, poněvadž ve vesmíru neexistuje zastavení. Vezměme například pojem času:

Čas míjí! Časy se mění! Tak to slýcháme říkat a přitom se nám bezděčně v duchu vynoří obraz: Vidíme kolem sebe míjet časy v neustálé změně!

Tato představa se stává zvykem, a proto se také pro mnohé stane pevným základem, na němž stavějí dále a podle něhož řídí své další zkoumání a uvažování. Netrvá však dlouho a narazí na překážky a rozpory. Při nejlepší vůli se jim vše neshoduje. Ztrácejí cestu a zanechávají mezery, které žádným hloubáním nelze vyplnit.

Mnohý člověk se pak domnívá, že na místech, kde nenachází oporu logické myšlení, musí jako náhradu použít víru. To však je nesprávné! Člověk nemá věřit věcem, které nemůže pochopit! Musí se snažit, aby jim porozuměl, jinak otevírá dokořán bránu omylům a omyly vždy znehodnocují pravdu.

Víra bez pochopení je pouze myšlenková lenost! Ta nevede ducha vzhůru, nýbrž ho tlačí dolů. Proto vzhůru pohled, máme zkoumat, pátrat. Touha po poznání v nás není nadarmo.

Čas! Plyne skutečně? Proč člověk naráží na překážky, chce-li domyslit věc do konce? Zcela prostě proto, že základní myšlenka je nesprávná, neboť čas stojí! My mu však spěcháme vstříc! My se ženeme do času, jenž je věčný, a pátráme v něm po Pravdě.

Čas stojí. Zůstává týž, dnes, včera i za tisíc let! Jen formy se mění. Noříme se do času, abychom čerpali z klína jeho záznamů, abychom obohatili své vědění ve sbírkách času! Nic se v něm neztratilo, všechno uchoval. Nezměnil se, protože je věčný.

I ty, ó člověče, jsi stále týž, nechť se jevíš mladým nebo starým. Zůstáváš tím, kým jsi! Což jsi to sám již nepocítil? Nepozoruješ zřetelný rozdíl mezi zevní podobou a svým »já«? Mezi tělem, podrobeným změnám, a tebou, duchem, který je věčný?

Hledáte Pravdu. Co je Pravda? To, co dnes ještě pokládáte za Pravdu, poznáte již zítra jako omyly, abyste později v těchto omylech znovu objevili zrnka Pravdy! Vždyť i zjevení shůry mění své formy. Tak to jde s vámi dál v ustavičném hledání, ale v těchto změnách dozráváte!

Pravda však zůstává stále stejná, nemění se; vždyť je věčná! A poněvadž je věčná, nelze ji čistě a skutečně pochopit pozemskými smysly, které znají jen změny forem.

Staňte se proto duchovními! Oprostěte se ode všech pozemských myšlenek a máte Pravdu, budete v Pravdě, trvale ozařováni jejím čistým světlem, abyste se v ní koupali, neboť vás zcela obklopí. Budete v ní plout, jakmile se stanete duchovními.

Potom se už nebudete muset pracně učit vědám, nemusíte se bát omylů, neboť na každou otázku budete mít odpověď již v Pravdě samé, ba víc, nebudete mít ani otázek, protože budete vědět a chápat vše, aniž byste o tom museli přemýšlet, poněvadž váš duch bude žít v čistém Světle, v Pravdě!

Proto se duchovně osvoboďte! Rozlomte všechna pouta, která vás zadržují! Vyskytnou-li se přitom překážky, jásejte jim vstříc, neboť pro vás znamenají cestu ke svobodě a síle! Považujte je za dar, ze kterého vám vzejde prospěch, a hravě je překonáte.

Buď se vám předkládají, abyste se na nich učili a vyvíjeli, čímž rozmnožíte svou výzbroj ke vzestupu, nebo jsou to zpětné účinky viny, kterou odpykáte a od níž se můžete osvobodit. V obou případech vás posunou kupředu. Proto chutě přes ně, je to k vaší spáse!

Je pošetilé mluvit o ranách osudu nebo o zkouškách. Pokrokem je každý zápas a každé utrpení. Lidem se jimi dává příležitost odstranit stíny dřívějších pochybení. Vždyť z nich nemůže být nikomu prominut ani haléř, protože i ony jsou částí nezměnitelného koloběhu věčných zákonů ve vesmíru, zákonů, v nichž se projevuje tvůrčí vůle Otcova, která nám tak odpouští a všechno temné smazává.

Nejmenší odchylka od těchto zákonů, a svět by se musel rozpadnout v trosky, tak jasně a tak moudře je vše zařízeno.

Má-li však někdo z dřívějška mnoho k vyrovnání, nemusí proto zmalomyslnět? Nezmocní se ho strach z odpykání vin?

Může s tím započít směle a radostně, může být bez obav, jakmile poctivě chce! Vždyť vyrovnání se může vytvořit protiproudem síly dobrého chtění; ta stejně jako jiné myšlenkové formy v duchovním světě oživne a stane se silnou zbraní, schopnou odstranit každé břímě temnoty, každou tíhu, a přivést nakonec vlastní »já« ke Světlu!

Síla chtění! Moc, o níž mnozí nemají ani tušení. Přitahuje k sobě stejné síly jako nikdy neselhávající magnet, a narůstá jako lavina. Ve spojení se silami duchovně spřízněnými pak působí zpět, dospěje znovu k východisku, zasáhne tedy počátek, nebo lépe řečeno původce, a pozvedne ho vysoko ke Světlu, nebo ho zatlačí hlouběji do bahna a špíny. Vždy podle druhu jeho původního chtění.

Kdo zná toto stálé, spolehlivě se dostavující zpětné působení, spočívající v celém stvoření, vyvolávané a rozvíjející se s neochvějnou jistotou, ten je umí využít. Musí je milovat, musí se jej však i obávat! Takovému člověku znenáhla ožívá neviditelný okolní svět, neboť cítí jeho působení s jasností, rozptylující každou pochybnost.

Musí vyciťovat silné vlny nepřetržité činnosti, působící na něj z velikého vesmíru, jakmile o ně alespoň trochu dbá, a posléze pocítí, že je ohniskem silných proudů jako čočka, která zachycuje sluneční paprsky, soustřeďuje je do jednoho bodu a tam vytváří zapalující sílu. Sílu, která spaluje a ničí, avšak může také léčit a blahodárně oživovat, sílu, která dokáže i roznítit planoucí oheň!

A takovými čočkami jste i vy, neboť jste schopni svým chtěním vysílat tyto vás zasahující neviditelné proudy sil, soustředěné v jedinou moc, k dobrým nebo ke zlým účelům a přivodit tak lidstvu požehnání nebo také zkázu. Můžete a máte tak zapalovat planoucí oheň v duších, plamen nadšení pro dobro, ušlechtilost, zdokonalování!

K tomu je zapotřebí jen síly chtění, činící člověka v jistém smyslu pánem stvoření, určovatelem svého vlastního osudu. Jeho vlastní chtění mu přivodí zničení, nebo spásu! Samo se mu postará s neúprosnou jistotou o odměnu, nebo o trest.

Neobávejte se však, že toto vědění odvádí od Stvořitele a oslabuje vaši dosavadní víru. Naopak! Znalost těchto věčných zákonů, možnost je využít vám ukazuje celé dílo stvoření ještě mnohem vznešenější a nutí hlouběji zkoumajícího člověka ve zbožnosti pokleknout před touto velikostí.

Nikdy už pak nebude chtít zlo. S radostí se chopí nejlepší opory, která tu pro něho jest: lásky! Lásky k celému podivuhodnému stvoření i lásky k bližnímu, aby i jeho přivedla k nádheře tohoto prožitku, tohoto vědomí síly.

MLČENÍ

PROBLESKNE-LI v tobě myšlenka, zadrž ji, nepronášej ji hned, ale živ ji; neboť zadržením v mlčení zhoustne a získá na síle jako pára v přetlaku.

Tlakem a zhuštěním vznikne magnetický účinek podle zákona, že všechno silnější přitahuje k sobě slabé. Ze všech stran jsou tedy k vlastní, původní myšlence přitahovány jiné stejnorodé myšlenkové formy, jsou jí zachycovány a stále více zvětšují její sílu. Přitom působí tak, že zprvu utvořená forma se přidružením cizích útvarů obrušuje, přetváří a pozměňuje, až dozraje. To všechno v sobě správně cítíš, avšak domníváš se, že je to pouze a jedině tvé vlastní chtění. V ničem však není jen tvé vlastní chtění, vždy se jej účastní i chtění cizí!

Co ti říká tento děj?

Že něco dokonalého může být vytvořeno jen sloučením četných jednotlivostí. Vytvořeno? Je to správné? Nikoliv, nýbrž zformováno! Neboť není nic, co by se mohlo skutečně nově vytvořit, vše je jen nové formování, protože všechny jednotlivosti ve velikém stvoření již existují. Tyto jednotlivosti mají jen posloužit na cestě ke zdokonalování, a to nastává slučováním.

Slučování! Nepřecházej přes tento pojem povrchně, ale snaž se do něj ponořit a uvědomit si, že zralosti a dokonalosti se dosahuje jen slučováním. Tato zásada spočívá v celém stvoření jako poklad, který má být vyzvednut. Je úzce spojena se zákonem, že přijímat se může jen tam, kde se dává. A čeho je nutně zapotřebí ke správnému pochopení těchto vět? K jejich prožití? Lásky! A proto je v tajích velikého bytí láska nejvyšší silou, neomezenou mocí!

Stejně jako se slučováním utváří, obrušuje a formuje jednotlivá myšlenka, je tomu i s člověkem a s celým stvořením. V něm dochází silou chtění k novému utváření za nikdy nekončícího slučování již existujících jednotlivých forem. A tak se slučování stává cestou k dokonalosti.

Dokonalost ti nemůže poskytnout jednotlivec, nýbrž jen celé lidstvo v rozmanitosti osobních vlastností. Každý jedinec má něco, co nutně patří k celku. Proto se stává, že vysoce pokročilý člověk, neznající již pozemské žádosti, miluje celé lidstvo, nikoliv jednotlivce. Jedině celé lidstvo může rozezvučet očištěné struny jeho zralé duše v akord nebeské harmonie. On má harmonii v sobě, poněvadž se v něm zachvívají všechny struny.

Zpět k myšlence, která k sobě přitahovala cizí formy, a stávala se tak silnější a silnější. Nakonec z tebe myšlenka v pevně semknutých vlnách síly vystoupí, pronikne aurou tvé osoby a zapůsobí na širší okolí.

Lidé to nazývají osobním magnetismem. Nezasvěcení říkají: »Ty něco vyzařuješ!« Podle svého druhu je jim to buď příjemné nebo nepříjemné, přitažlivé nebo odpuzující. Tak to pociťují.

Ty ovšem nevyzařuješ nic! Děj vyvolání tohoto pocitu v druhém člověku má svůj původ v tom, že k sobě magneticky přitahuješ všechno duchovně stejnorodé. A toto přitahování tví bližní vnímají. Avšak i v něm je zpětné působení. Při tomto styku vycítí ten druhý zřetelně tvou sílu, a tím se v něm probouzejí »sympatie«.

Měj stále na paměti, že všechno duchovní, vyjádřeno našimi pojmy, je magnetické. A je ti také známo, že silnější přemůže vždy slabé tím, že je přitáhne, vstřebá. Tím je »chudému (slabému) vzato i to málo, co ještě má«. Stává se závislým.

V tomto ději nespočívá žádná křivda, nýbrž se tak děje podle Božských zákonů. Člověk se musí jen vzchopit, správně chtít, a je před tím ochráněn.

Nyní se patrně zeptáš: Co potom, až budou chtít být silní všichni? Až už nikomu nepůjde nic vzít? Pak, milý příteli, nastane dobrovolná výměna, jejímž základem je zákon, že přijímat se může jen tam, kde se dává. Nenastane proto stav klidu, nýbrž zmizí všechno méněcenné.

Tak dochází k tomu, že se mnozí z lenosti stávají duchovně závislými, a nakonec bývají jen stěží schopni zformovat vlastní myšlenky.

Je třeba zdůraznit, že se přitahuje jen stejnorodé. Odtud přísloví »Rovný rovného si hledá«. Tak k sobě najdou cestu pijáci, »sympatie« k sobě mají kuřáci, žvanilové, hráči a podobně. Avšak i ušlechtilí lidé se sdružují ke vznešeným cílům.

Tento děj však pokračuje dále: co k sobě usiluje duchovně, projeví se posléze také fyzicky, protože všechno duchovní proniká do hrubohmotného. Přitom si musíme povšimnout zákona zpětného účinku, protože myšlenka je stále spojena s původcem, a tímto spojením vyvolává zpětné záření.

Mluvím zde stále jen o skutečných myšlenkách, které mají v sobě živou sílu duševního cítění, nikoliv o plýtvání silou mozkové substance, svěřené ti jako nástroj. Ta formuje jen prchavé myšlenky v divokém zmatku, vypadající jako stínům podobné páry, jež se naštěstí záhy rozplynou. Takové myšlenky tě stojí jen čas a sílu, a ty tak promarňuješ svůj svěřený statek.

Když se na příklad nad něčím vážně zamyslíš, pak se mocí mlčení stává v tobě taková myšlenka silně magnetickou, přitahuje k sobě všechno podobné, a tím se oplodňuje. Uzrává, překračuje běžný rámec, proniká dokonce i do jiných sfér a odtud se jí dostává přílivu vyšších myšlenek… inspirace! Proto musí při inspiraci vycházet základní myšlenka vždy od tebe samého, na rozdíl od mediality. Musí utvořit most k onomu světu, ke světu duchovnímu, aby tam vědomě čerpala z vyšších zdrojů.

Inspirace nemá proto s medialitou nic společného.

Tak v tobě tedy myšlenka dozrála. Přikročíš k uskutečnění a provedeš svou silou zhuštěné to, co se ve vesmíru již dříve vznášelo v nesčetných jednotlivostech jako myšlenkové formy.

Tímto způsobem utvoříš z duchovně dávno existujících prvků sloučením a zhuštěním novou formu! Tak se mění v celém stvoření stále jen formy, poněvadž všechno ostatní je věčné a nezničitelné.

Chraň se zmatených myšlenek a vší myšlenkové povrchnosti. Roztěkanost se trpce vymstí, protože tě rychle sníží na rejdiště cizích vlivů, a tak se snadno staneš mrzutým, náladovým a nespravedlivým ke svému nejbližšímu okolí.

Chováš-li opravdovou myšlenku a pevně na ní trváš, musí si síla v ní shromážděná nakonec také vynutit její uskutečnění. Neboť vznik a vývoj všeho se odehrává výhradně duchovně, každá síla je jen duchovní! Co se pak stane pro tebe viditelným, jsou vždy jen konečné účinky předchozího duchovně magnetického děje, jenž se trvale stejnoměrně odvíjí podle pevně stanoveného řádu.

Pozoruj, a přemýšlíš-li a vyciťuješ, dostane se ti záhy důkazu, že všechen vlastní život může být vpravdě jen duchovní a že jedině v něm je původ a také vývoj. Dojdeš nutně k přesvědčení, že všechno to, co vidíš tělesným zrakem, jsou skutečně jen důsledky činnosti věčně usilujícího ducha.

Vždyť každému jednání, ba i sebemenšímu hnutí člověka předchází vždy duchovní chtění. Těla jsou přitom jen duchovně oživenými nástroji a sama nabyla hmotnou formu teprve silou ducha. Právě tak i stromy, kameny a celá země. Všechno oživuje, naplňuje a pohání tvůrčí Duch.

A protože je veškerá hmota, tedy vše pozemsky viditelné, jen důsledkem duchovního života, nebude ti zatěžko pochopit, že podle druhu nás nejblíže obklopujícího duchovního života se utvářejí také pozemské poměry. Co z toho logicky vyplývá, je jasné: člověku samému je moudrým uspořádáním stvoření dána moc, aby si sám tyto poměry utvářel, a to silou samého Stvořitele. Blaze mu, užívá-li této síly jen k dobrému. Avšak běda, dá-li se svést, aby ji použil ke zlu!

Duch je v lidech jen obklopen a zatemněn pozemskými žádostmi, ony na něm ulpívají jako struska, zatěžují ho a strhují dolů. Jeho myšlenky jsou tedy akty vůle, v nichž spočívá síla ducha. Člověk se může rozhodovat pro dobré nebo zlé myšlení, a řídit tak Božskou sílu k dobru stejně jako ke zlu! V tom spočívá odpovědnost, kterou člověk má; vždyť ho za to nemine odměna či trest, protože všechny následky myšlenek se vracejí k východisku podle zpětného působení, které nikdy neselže a je naprosto neposunutelné, tedy neúprosné. Proto také neúplatné, přísné, spravedlivé. Neříká se snad totéž i o Bohu?

Nechtějí-li mnozí odpůrci víry dnes už nic vědět o Bohu, nemůže to nic změnit na skutečnostech, které jsem uvedl. Stačí jen vypustit slůvko »Bůh«, vážně se zabývat vědou, a najdou přesně totéž, pouze vyjádřeno jinými slovy. Není pak směšné vést o tom ještě spory?

Nikdo nemůže obcházet přírodní zákony, nikdo nemůže plavat proti jejich proudu. Bůh je síla, která udržuje v činnosti přírodní zákony, síla, kterou ještě nikdo nepochopil, nikdo neviděl, avšak jejíž účinky musí každý vidět denně, každou hodinu, ba ve zlomcích každé vteřiny, pokud je vidět chce. Cítí a pozoruje je v sobě, v každém zvířeti, v každém stromě, v každé květině, v každé žilce listu, prodírajícího se z pupenu ke světlu.

Není to zaslepenost tvrdošíjně se tomu protivit, když přece každý, i sami zatvrzelí popírači, jsoucnost této síly potvrzují a uznávají? Co jim brání, aby tuto sílu nazývali Bohem? Je to dětinský vzdor? Nebo určitý stud, poněvadž by museli přiznat, že se po celou dobu snažili tvrdošíjně popírat něco, o čem již dávno věděli, že existuje?

Snad nic z toho. Příčina bude v tom, že se lidstvu z tolika stran předkládaly pokřivené obrazy vznešeného Božství, s nimiž při vážném zkoumání nemohlo souhlasit. Všeobsáhlá a vším prostupující síla Božství musí být nutně zmenšena a zneuctěna při pokusu vtěsnat ji v obraz!

Při hlubším přemýšlení není možné s ní žádný z těchto obrazů uvést v soulad. Právě proto, že každý člověk v sobě chová tušení Boha, brání se podvědomě zúžení té veliké, nepochopitelné síly, která ho stvořila a která ho vede.

Dogma má na svědomí velkou část těch, kdo se snaží ve svém odporu překračovat všechny meze, velmi často i proti jistotě žijící v jejich nitru.

Ale není již daleko hodina duchovního probuzení! Hodina, kdy se budou správně vykládat Spasitelova slova a správně chápat jeho veliké dílo spásy. Neboť Kristus přinesl vysvobození z temnot tím, že ukázal cestu k Pravdě, jako člověk ukázal cestu ke světlým výšinám. A krví na kříži zpečetil své přesvědčení.

Pravda nebyla nikdy jiná, než jaká byla tehdy, je dnes a bude ještě za desetitisíce let, neboť je věčná!

Učte se proto poznávat zákony, spočívající ve veliké knize celého stvoření. Podřídit se jim znamená milovat Boha! Neboť pak již nevnášíš do harmonie žádný nesouzvuk, ale přispíváš k rozeznění akordu ve vší jeho plnosti.

Řekneš-li tedy: Podřizuji se dobrovolně přírodním zákonům, protože je to k mému dobru, nebo řekneš-li: Podrobuji se vůli Boží, která se projevuje v přírodních zákonech, anebo: oné nepochopitelné síle, která pohání přírodní zákony… je nějaký rozdíl v účinku? Síla je tu a ty ji uznáváš, musíš ji uznat, protože ti nic jiného nezbývá, jestliže jen poněkud přemýšlíš… a tím uznáváš svého Boha, Stvořitele!

A tato síla působí v tobě i při myšlení! Nezneužívej ji proto ke zlému, nýbrž směřuj v myšlení k dobrému! Nikdy nezapomínej: Vytváříš-li myšlenky, používáš Božskou sílu, s níž jsi schopen dosáhnout toho nejčistšího, nejvyššího!

Přitom vždy pamatuj, že všechny následky tvého myšlení dopadnou zpět na tebe, podle síly, velikosti a rozsahu působení myšlenek, v dobrém stejně jako ve zlém.

A protože je myšlenka plodem chtění ducha, vrátí se následky také duchovně. Zastihnou tě proto vždy, lhostejno zda tady na zemi nebo pak po tvém odchodu z tohoto světa. Protože jsou duchovního druhu, nejsou vázány na hmotu. Z toho vyplývá, že rozpadem těla se vyrovnání nezruší! Odplata ve zpětném účinku jistě přijde, dříve nebo později, zde nebo tam.

Se všemi svými skutky jsi duchovně pevně spojen. Vždyť i pozemské hmotné činy mají přece duchovní původ v tvořivé myšlence a trvají i tehdy, když zaniklo všechno pozemské. Proto se říká správně: »Tvé skutky na tebe čekají, pokud tě již ve zpětném účinku nestihla odplata.«

Jsi-li při zpětném působení ještě zde na zemi nebo jsi-li zde opět, síla následků z duchovní úrovně se projeví vždy podle druhu buď v dobrém, nebo ve zlém na poměrech, ve kterých žiješ, na tvém okolí nebo přímo na tobě samém, na tvém těle.

Budiž zde ještě znovu zvláště poukázáno na to, že skutečný vlastní život se odehrává duchovně! Nezná čas ani prostor, a proto ani žádné odloučení. Přesahuje pozemské pojmy. Z toho důvodu tě zastihnou následky tam, kde právě jsi, a to v době, kdy se následek vrací podle věčného zákona zpět k východisku. Nic se přitom neztratí, všechno se spolehlivě dostaví.

Tím se zodpovídá i tak často kladená otázka, jak je možné, že zjevně dobří lidé mnohdy v pozemském životě trpí tak těžce, že se to považuje za křivdu. To jsou odplaty, které je musí stihnout!

Teď znáš řešení této otázky, neboť tvé nynější tělo zde nehraje žádnou roli. Tvé tělo nejsi přece ty sám, tělo není tvým celým »já«, nýbrž nástrojem, který sis zvolil, nebo který jsi byl nucen přijmout podle existujících zákonů duchovního života. Tyto zákony můžeš také nazývat kosmickými, zdá-li se ti to takto srozumitelnější. Nynější pozemský život je jen krátkým úsekem tvého vlastního bytí.

Zdrcující pomyšlení, kdyby přitom nebylo úniku, žádné moci, která proti tomu působí jako ochrana. Jak by musel po duchovním probuzení mnohý člověk zmalomyslnět a přát si, aby raději zůstal postaru spát. Vždyť neví, co všechno na něj čeká, co ho ještě z dřívějška zasáhne svými zpětnými účinky! Anebo jak lidé říkají: »Co musí napravit«.

Ale buď bez starosti! S probuzením je ti v moudrém uspořádání velikého stvoření také ukázána cesta prostřednictvím oné síly dobrého chtění, na kterou jsem již zvláště poukázal, která mírní nebo zcela odsunuje nebezpečí rozuzlující se karmy.

I to vložil Otcův Duch do tvých rukou. Síla dobrého chtění rozprostře kolem tebe kruh, schopný dotírající zlo rozložit nebo alespoň ve velké míře oslabit právě tak, jako zeměkouli chrání vrstva vzduchu.

A síla dobrého chtění, tato silná ochrana se pěstuje a podporuje mocí mlčení.

Proto k vám, kdo hledáte, znovu naléhavě volám: »Udržujte krb svých myšlenek čistý a pak pěstujte v první řadě velikou moc mlčení, chcete-li dospět vzhůru.«

Sílu k tomu všemu již Otec do vás vložil. Musíte ji jen použít!

VZESTUP

NEZAPLÉTEJTE SE do sítě, vy, kdo usilujete o poznání, ale prohlédněte!

Podle věčného zákona vás zatěžuje nezměnitelná nutnost odpykání, a tu nikdy nemůžete přesunout na jiné. Břímě, které na sebe uvalujete svými myšlenkami, slovy nebo skutky, z vás nemůže sejmout nikdo jiný než vy sami. Uvažte, že jinak by byla Božská spravedlnost jen prázdným zvukem a s ní by se rozpadlo v trosky také všechno ostatní.

Proto se osvoboďte! Neváhejte ani hodinu a stanovte této nutnosti odpykávání konečnou lhůtu! Poctivé chtění k dobrému, k lepšímu, jemuž se dostává větší síly hluboce procítěnou modlitbou, přináší spásu!

Bez poctivého, pevného chtění k dobrému nemůže nikdy nastat konec odpykávání. Nízké ve vás si bude samo dodávat stále novou potravu ke svému dalšímu trvání, což bude vyžadovat opět nové odpykání a tak stále dál, takže se vám tento opakující se děj bude jevit jako jediná nepravost nebo utrpení. Je to však celý řetěz bez konce, který se navazuje stále znovu, ještě dříve, než se předešlé články stačily uvolnit.

Nedojdete pak nikdy vysvobození, protože stále trvá nutnost odpykávání. Je to jako řetěz, jímž jste přikováni k zemi. Přitom je tu veliké nebezpečí, že to půjde ještě hlouběji. Vzchopte se proto konečně k dobrému chtění, vy, kdo jste dosud na tomto světě nebo podle vašich pojmů již na onom světě! Při stálém dobrém chtění musí nastat konec všemu odpykávání, protože ten, kdo chce dobro a podle toho také jedná, neposkytuje již novou potravu pro opakovanou nutnost odpykávání. A tak potom přijde osvobození, oproštění, které jediné dovoluje vzestup ke Světlu. Dbejte této výstrahy! Není pro vás jiné cesty! Pro nikoho!

Tím však nabývá každý jistoty, že nemůže být nikdy pozdě. Opravdu je tomu tak tehdy, když se jedná o jednotlivý čin, ten je nutno odpykat, odčinit. Ale v okamžiku, kdy své úsilí se vší vážností zaměříte k dobrému, stavíte mezník na konec svého odpykávání. Buďte si jisti, že tento konec pak jednou přijít musí, a s ním započne váš vzestup. Pak budete moci radostně přikročit k odčinění všeho minulého. Co vás ještě potom potká, děje se pro vaše blaho a přibližuje vás k hodině spásy, k hodině osvobození.

Chápete nyní cenu mé rady, abyste s veškerou silou započali s dobrým chtěním a čistým myšlením? Abyste od nich nikdy neupouštěli, ale přilnuli k nim s veškerou touhou, s veškerou energií? Vysoko vás to povznese! Změní vás i vaše okolí!

Uvažte, že každý běh pozemského života je jen krátkou školou, že odložením těla pro vás samé nenastává konec. Budete trvale žít, nebo trvale umírat! Trvale požívat blaženosti, nebo trvale trpět!

Kdo se domnívá, že pozemským pohřbem je pro něj všechno odbyto, vše vyrovnáno, nechť se obrátí a jde svou cestou. Tím chce přece oklamat jen sám sebe. Zděšeně pak bude stát před pravdou a svou cestu utrpení… bude muset nastoupit! Jeho skutečné já, zbavené ochrany těla, jehož hutnost je obklopovala jako zeď, bude pak přitahováno stejnorodým, které je obklopí a pevně sevře.

Vzchopit se k opravdovému dobrému chtění, které by ho mohlo osvobodit a povznést, pro něj bude těžší, ba po dlouhou dobu nemožné, neboť bude podléhat jen vlivu stejnorodého okolí, které v sobě nechová žádnou světlou myšlenku, jež by ho mohla probudit a posílit. Musí dvojnásob trpět tím, co si vytvořil.

Proto je pro něj pak vzestup mnohem obtížnější než ve fyzickém těle na zemi. Tam putuje dobro vedle zla, což umožňuje jen ochrana pozemského těla, protože… tento pozemský život je školou, v níž se každému lidskému »já« dává možnost dalšího vývoje podle jeho svobodné vůle.

Proto se konečně vzchopte! Ovoce každé vaší myšlenky dopadá zpět na vás, zde nebo tam, vy je musíte požívat. Této skutečnosti nemůže nikdo uniknout.

Co je vám platné, snažíte-li se před ní strkat jako pštros hlavu do písku? Dívejte se přece skutečnostem směle do tváře! Tím si vše jen ulehčíte, neboť zde na tomto světě můžete postupovat rychleji kupředu.

Začněte! Ale s plným vědomím, že všechno staré musí být vyrovnáno. Nečekejte jako mnozí pošetilci, že vám štěstí hned nato spadne okny i dveřmi do klína. Snad musí mnohý z vás uvolnit ještě ohromný řetěz. Ale kdo proto zmalomyslní, škodí jen sám sobě, protože toho nemůže být ušetřen ani zbaven. Váháním si vše jen ztěžuje, možná na dlouhou dobu i znemožňuje.

Mělo by mu to být pobídkou, aby nepromeškal již ani hodinu. Vždyť tímto prvním krokem začne teprve žít! Blaze tomu, kdo se takto vzchopí, bude to z něj odpadávat článek za článkem. Může se řítit vpřed mílovými kroky a zdolávat s jásotem a díky i poslední překážky. Vždyť se osvobozuje!

Kameny, jež jeho dosavadní nesprávné působení před něj nastavělo jako zeď, bránící cestě vpřed, nejsou nyní snad odklizeny, nýbrž před něj naopak pečlivě pokládány, aby je poznal a překonal, protože musí vyrovnat všechny chyby. Ale s úžasem a obdivem spatří záhy lásku, která kolem něj vládne, jakmile jen projeví dobrou vůli.

Cesta je mu usnadňována s jemnou šetrností tak, jak usnadňuje matka dítěti jeho první krůčky. Jsou-li v jeho dosavadním životě věci, kterých se potají obával a které by raději nechal dále spát… zcela neočekávaně se ocitne těsně před nimi! Musí se rozhodnout a jednat. Je k tomu nápadně tlačen, jako by k nim byl přikován. Odváží-li se pak učinit první krok s důvěrou ve vítězství dobrého chtění, osudný uzel se uvolní, on jím projde a je ho zproštěn.

Ale sotva je usmířena jedna vina, již k němu nějakým způsobem přistupuje jiná, jako by se rovněž dožadovala usmíření.

Tak pukají po řadě obruče, jež ho tísnily a tlačily dolů. Je mu tak lehko! A tento pocit lehkosti, který jistě mnohý z vás již někdy prožil, není žádný klam, ale účinek skutečnosti. Duch zbavený tlaku se stává lehčím a podle zákona duchovní tíže spěje do výše, do oblasti, do níž teď podle své lehkosti patří.

Tak to musí jít stále vzhůru, vytouženému Světlu vstříc. Zlé chtění stlačuje ducha dolů a činí ho těžkým, dobré však ho nese vzhůru.

I Ježíš vám již ukázal tu prostou cestu, vedoucí bezpečně k cíli. Vždyť hluboká pravda spočívá v prostých slovech: »Miluj svého bližního jako sebe sama!«

Tím vám dal klíč ke svobodě, ke vzestupu. Neboť nedotknutelně platí: Co činíte bližnímu, konáte ve skutečnosti pro sebe! Pro vás samé, protože podle věčných zákonů všechno bezpodmínečně padá zpět na vás, dobré či zlé, ať již zde nebo tam. Vrátí se to. Proto je vám tak ukázána nejprostší cesta, jak máte chápat krok k dobrému chtění.

Svému bližnímu máte dávat svým chováním, svou povahou! Nikoli snad nezbytně penězi a majetkem. Tím by byli přece nemajetní vyloučeni z možnosti dávání. A ve způsobu jednání, v »dávání sebe sama« ve styku s bližním, v ohledu a respektování, které mu dobrovolně nabízíte, spočívá ono »milování«, o němž mluvil Ježíš. Je v něm i pomoc, kterou svému bližnímu poskytujete, poněvadž on tak nabývá schopnosti buď ke změně sebe sama, nebo k dalšímu vzestupu do výše, poněvadž tím může zesílit.

Zpětná záření takového jednání vás však nesou ve zpětném působení rychle vzhůru. Jejich přispěním se vám dostává stále nové síly. Šumným letem můžete pak spět ke Světlu…

Ubozí pošetilci, kteří se ještě mohou ptát: »Co tím získám, odložím-li své zvyklosti a změním se?«

Copak se tu uzavírá nějaký obchod? I kdyby získal jen jako člověk sám o sobě v povznesení své osoby, stálo by to za to. Ale je toho nekonečně více! Opakuji: Počátkem dobrého chtění staví každý současně mezník na konec nutnosti svého odpykávání, které musí podstoupit, kterému nemůže uniknout. Nikdo jiný jej v tom nemůže zastoupit.

Svým rozhodnutím stanovuje tedy nutnosti odpykávání dohledný konec. To je hodnota, kterou nemohou vyvážit všechny poklady tohoto světa. Vymaňuje se z otrockých řetězů, které si sám neustále koval. A proto vzhůru z oslabujícího spánku! Nechť nastane konečně probuzení!

Pryč s opojením, které ochromuje a vyvolává domněnku, že vykoupení Spasitelem se stalo průvodním listem k bezstarostnému sobectví po celý pozemský život a že stačí stát se nakonec věřícími a odejít z této země s vírou ve Spasitele a jeho dílo! Jste pošetilci, očekáváte-li od Božství dílo tak ubohé a kusé. Vždyť by to znamenalo pěstovat zlo! Myslete na to a osvoboďte se!

KULT

KULT má být zformovaná snaha přiblížit pozemskému vnímání něco pozemsky nezachytitelného.

Má být, ale žel tomu tak ještě není, neboť mnohé by muselo mít zcela jinou podobu, kdyby opravdu vycházelo ze snahy samé. Podmínkou správné cesty je právě ono vycházení vnějších forem z nitra. Ale vše, co dnes vidíme, je rozumová konstrukce, do níž mají být teprve potom vtlačeny city. Postupuje se tedy obrácenou cestou, již lze ovšem právě tak dobře nazvat cestou převrácenou nebo pochybenou, tedy cestou, která nemůže být nikdy skutečně živá.

Proto dostává těžkopádnou nebo podbízivou podobu mnohé z toho, co by se v jiné formě daleko více přibližovalo vlastnímu chtění a mělo pak také přesvědčivý účinek.

Mnohá dobře míněná snaha musí odpuzovat místo přesvědčovat, poněvadž se pro ni ještě nenalezla vhodná forma, a tu nedokáže dát rozum něčemu, co je pozemsky nezachytitelné.

Tak je tomu i v církvích. Příliš zřetelně se v nich tlačí do popředí rozumová výstavba, zaměřená na pozemský vliv, a mnoho dobrého ztrácí svůj účinek, protože působí nepřirozeně.

Nepřirozeně může však působit zase jen to, co neodpovídá zákonům stvoření. Ale právě takových věcí je v dnešních kultech velmi mnoho. Vše, co odporuje přirozeným zákonům stvoření, se prostě zahalí do tajuplného šera.

Avšak právě tím, že lidé nevědomky nemluví o tajuplném světle, nýbrž o šeru, vystihují to pravé. Vždyť Světlo nezná žádné zahalování, tedy ani žádnou mystiku. Mystika nemá místo ve stvoření, vzniklém z dokonalé Boží vůle a pracujícím samočinně podle nezměnitelného rytmu. Nic není ve svém tkaní jasnější než právě stvoření, dílo Boží!

V tom tkví tajemství úspěchu, trvání, nebo zhroucení. Kde jsou základem výstavby živoucí zákony stvoření, tam pomáhají, přinášejí úspěch a také trvání. Kde se však o tyto zákony nedbá, ať již z neznalosti nebo ze svévole, tam nevyhnutelně po kratší nebo delší době musí nastat zhroucení. Nic se nemůže trvale udržet, co nestojí na jejich pevném, neotřesitelném základě.

Proto je také tolik lidských děl pomíjivých, a nemuselo by tomu tak být. Patří k nim i kulty nejrozmanitějšího druhu; ty musí být neustále podrobovány změnám, nemají-li se v sobě zcela zhroutit.

Syn Boží ukázal pozemským lidem ve svém Slově tím nejprostším a nejjasnějším způsobem pravou cestu, po níž mají kráčet pozemským životem ve shodě s tkaním tohoto stvoření tak, aby jim Boží zákony, projevující se tímto tkaním, pomáhaly, vynesly je vzhůru do světlých výšin, a aby byl na zemi zachován mír a radost.

Ale církve žel nezůstaly na cestě ke spáse a povznesení lidí, kterou sám Syn Boží zcela přesně objasnil, nýbrž připojily k jeho učení ještě mnohé z vlastního myšlení, a vyvolaly tak přirozeně zmatek, který nutně musel vést k rozkolům; protože pak již toto učení neodpovídalo zákonům stvoření, a jakkoliv to může znít divně, odporuje i čistému učení Syna Božího, podle něhož se přece označují za křesťany.

Tak je tomu například s mariánským kultem papežských křesťanů. Ježíš přece učil lidi všemu – jak mají myslet a jednat, ba dokonce i jak mají mluvit a modlit se, aby si počínali správně podle Boží vůle. Avšak zmínil se někdy třeba jen jediným slovem o něčem takovém? Ne, to neučinil! A to je důkaz, že to také nechtěl, že to nemělo být!

Některé jeho výroky jsou dokonce v protikladu k názorům, na nichž je založen Mariin kult.

A křesťané se přece chtějí ve svém jednání poctivě řídit jen podle Krista, jinak by přece nebyli křesťany.

Jestliže však lidé k Ježíšovu učení přidali ještě mnohé z vlastního a papežská církev jedná jinak, než Kristus učil, pak je to důkazem, že se tato církev troufale staví nad Syna Božího, neboť se pokouší jeho slova vylepšovat zavedením obřadů, které Syn Boží nechtěl. Jinak by byl přece lidi o nich, stejně jako o všem ostatním, rozhodně poučil.

Jistě, existuje Královna nebes, která by se mohla podle pozemských pojmů také nazývat Pramátí, a přece je nejčistší pannou. Ale ta je od věčnosti v nejvyšších výšinách a nikdy se nevtělila na zemi.

Je to také ona, jejíž vyzářený obraz, nikoli však ji samu, mohou tu a tam »spatřovat« nebo »vyciťovat« hluboce rozechvělí lidé. Jejím prostřednictvím často také přicházejí urychlené pomoci, zvané zázraky.

Ale spatřit skutečnou Prakrálovnu osobně nemůže nikdy ani ten nejzralejší lidský duch, poněvadž podle neochvějných zákonů stvoření je každý druh schopen vidět vždy jen stejný druh. Tak lze pozemským okem vidět jen pozemské, jemnohmotným okem jen jemnohmotné, duchovním okem jen duchovní a tak dále.

A protože lidský duch může zřít jen duchovní druh, z něhož sám pochází, nemůže také ve skutečnosti spatřit Prakrálovnu, jež je mnohem vyššího druhu. Ale je-li k tomu někdy člověk omilostněn, pak může vidět jen její vyzářený duchovní obraz. Ten se mu přitom jeví jako živý, a již jeho vyzařování může být tak silné, že přivodí zázrak tam, kde je k němu připravena půda neochvějnou vírou nebo hlubokým pohnutím, ať v žalu nebo v radosti.

Toto vše spočívá v řádu stvoření, jenž vychází z dokonalé Boží vůle a je jejím projevem. V tomto řádu je již od prapočátku a navždy obsažena také veškerá pomoc lidem, pokud se od ní sami neodvracejí v domnění, že jsou chytřejší a všechno vědí lépe.

Ve stvoření působí Bůh; neboť stvoření je jeho dokonalým dílem.

A právě v důsledku této dokonalosti muselo pozemskému zrození Syna Božího předcházet také pozemské plození. Kdo tvrdí opak, pochybuje o dokonalosti díla Božího, a tím také o dokonalosti samého Boha, z jehož vůle stvoření vzniklo.

Neposkvrněné početí je početí v nejčistší lásce, v opaku k početí v hříšné rozkoši! Není však pozemského zrození bez plození.

Kdyby nemohlo být pozemské početí, tedy pozemské plození, jako takové neposkvrněné, pak by se přece muselo pohlížet i na každé mateřství jako na pošpinění!

Tak prostřednictvím stvoření promlouvá Bůh a zřetelně v něm projevuje svou vůli.

Poznat tuto vůli je povinností člověka. A Syn Boží ukázal svým svatým Slovem k tomuto poznání pravou cestu, neboť lidé sami se o ně nesnažili, a tak se do samočinných zákonů stvoření stále více zaplétali.

Neznají-li lidé toto neovlivnitelné tkaní ve stvoření a používají-li je špatně, musí je časem zničit, zatímco správný život podle Boží vůle je vysoko povznese.

Odměna i trest pro člověka spočívá ve tkaní tohoto stvoření, trvale a nezměnitelně řízeném Boží vůlí samou. V něm je také zavržení, či spása! Je neúprosné a spravedlivé, vždy věcné, nezná libovůli.

V něm tkví nevýslovná velikost Boží, jeho láska i spravedlnost. Tedy v jeho díle, které člověku, vedle mnoha jiných tvorů, přenechal za obydlí a domov.

Nyní nastal čas, kdy lidé musí nabýt o těchto věcech vědění, aby s plným přesvědčením poznali Boží působení, projevující se v jeho díle.

Pak bude stát každý pozemský člověk zde na zemi naprosto pevně v nejradostnějším tvořivém chtění a bude pohlížet pln vděčnosti k Bohu, protože poznání ho s ním navěky spojí věděním.

Abych lidem zprostředkoval toto vědění, které jim dá přehledné a srozumitelné přesvědčení o působení Boha ve spravedlnosti a lásce, napsal jsem dílo »Ve světle Pravdy«, které neponechává mezery, nese v sobě odpověď na každou otázku a ujasňuje lidem, jak podivuhodné jsou ve stvoření cesty, které udržuje mnoho služebníků Jeho vůle.

Svatý je však jedině Bůh!

STRNULOST

VŠECHNO ve stvoření je v pohybu. Tento pohyb, zákonitě vyvolaný tlakem Světla, vytváří teplo a v něm dává vznikat formám. Kdyby nebylo Světla, nevznikl by ani pohyb. Člověk si tedy může také představit, že pohyb v blízkosti Světla musí být mnohem rychlejší, silnější, než ve větší vzdálenosti od něj.

S rostoucí vzdáleností od Světla se skutečně stává také pohyb stále pomalejším a lenivějším, ba časem může vést až ke strnutí forem, které se předtím čilejším pohybem vytvořily.

Výrazem »Světlo« není samozřejmě míněno světlo nějaké hvězdy, nýbrž Prasvětlo, kterým je život sám, tedy Bůh!

K doplnění tohoto přehledného obrazu dění ve stvoření chci dnes obrátit pozornost k Zemi, kroužící dnes v daleko větší vzdálenosti od Prasvětla než před mnoha miliony let, protože víc a více propadala tíži temnot vinou lidí, vzdálených od Boha ve směšné domýšlivosti, způsobené příliš jednostranným pěstováním rozumu. Ten je a vždy zůstane zaměřen směrem dolů, do hrubé hmotnosti. K tomu byl přece lidem dán, avšak za předpokladu zachování nezkalené schopnosti přijímání všech záření a vjemů shůry, ze světlých výšin.

Přednímu mozku přísluší veškerá práce rozumu při vnějším uplatňování v nejhrubším hmotném, tedy materiálním světě, zatímco zadní mozek má za úkol přijímat a předávat k dalšímu zpracování vjemy shůry, lehčí a světlejší než hrubá hmotnost.

Tato harmonická součinnost obou mozků, daná ku prospěchu lidem, byla jednostranným směřováním člověka jen k pozemské, tedy hrubohmotné činnosti narušena a časem zcela zastavena, doslova zaškrcena, protože přední mozek se musel přemírou činnosti časem nadměrně vyvinout, zatímco přijímací schopnost zanedbávaného zadního mozku stále více slábla. Tak vzniklo v průběhu tisíciletí hrubohmotným rozmnožováním lidí dědičné zlo, neboť děti si při svém narození přinášely v poměru k zadnímu mozku již mnohem lépe vyvinutý mozek přední. Tím vyvstalo nebezpečí probuzení dědičného hříchu, spočívajícího v nasměrování myšlení pouze k pozemskému, tedy odvrácenému od Boha.

To všechno snadno pochopí každý vážně smýšlející člověk. Kromě toho to obsáhle a důkladně objasňuji ve svém Poselství.

Veškeré zlo na zemi vzniklo proto, že člověk v důsledku svého duchovního původu mohl svým chtěním vykonávat tlak na všechno na zemi, zatímco právě tímto svým duchovním původem mohl a měl vše pozvedat vzhůru. Vždyť to byl a je jeho vlastní úkol v pozdějším stvoření, v němž všechno duchovní je přirozeně také vedoucí. Může vést vzhůru, což by bylo přirozené, ale rovněž tak i dolů, jestliže jeho duchovní chtění usiluje převážně jen o pozemské, jak je tomu u pozemských lidí.

Ve svém Poselství jsem přinesl vědění o stvoření spolu s vysvětlením všech v něm samočinně působících zákonů, které možno nazývat také zákony přírodními. Toto vědění ukazuje bez mezer veškeré tkaní ve stvoření a umožňuje jasně poznávat všechny děje. Tak zobrazuje s nedotknutelnou důsledností i účel celého lidského života, objasňuje jeho »odkud« a »kam«, a dává člověku odpověď na každou otázku, jestliže vážně hledá.

Zde se musí zastavit dokonce i nejzlovolnější odpůrci, poněvadž jejich chytrost nestačí k tomu, aby rušivě zasáhli do dokonale uzavřeného celku Poselství, a vzali tak lidem i tuto pomoc. – –

Řekl jsem, že pohyb ve stvoření musí být pomalejší s narůstající vzdáleností od Prasvětla, východiska tlaku, který následně vyvolává pohyb.

Tak je tomu dnes se Zemí. Vinou pozemských lidí se její dráha stále více vzdalovala, pohyby se zpomalovaly, stávaly se stále lenivějšími, a mnohé se již nalézá ve stavu počínající strnulosti.

Také strnulost má velmi mnoho stupňů a v počátcích ji nelze tak snadno poznat. I v jejím dalším průběhu bývá rozpoznání nemožné, ledaže by člověka podnítil záblesk světla k bystřejšímu pozorování.

Je to těžké již proto, že všechno, co žije v okruhu stále více se zpomalujících pohybů, je stejnoměrně vtahováno do vzrůstajícího zhutnění, vedoucího ke strnulosti. Tedy nejen snad pouze tělo člověka, nýbrž všechno, i jeho myšlení. Zasahuje to až do nejmenších maličkostí. Nepozorovatelně se mění a posunují také všechny pojmy, dokonce i ty, které se týkají vlastního významu řeči.

Člověk to u svého bližního nemůže pozorovat, poněvadž je sám tažen stejnými línými záchvěvy, jestliže se houževnatě a v nejsilnějším chtění nevynasnaží znovu si duchovně probojovat cestu vzhůru, a dostat se tak opět o něco blíže ke Světlu. Tím se jeho duch stane postupně pohyblivějším, lehčím a světlejším, a to zase ovlivní jeho pozemské poznávání.

Ale pak s úlekem a zděšením uvidí, nebo alespoň vycítí, jak daleko již na této zemi dospěla pokřivenost všech pojmů ve strnulosti. Chybí široký rozhled po tom nejdůležitějším, protože všechno je vtěsnáno do úzkých nepřehledných hranic, kterými už nelze proniknout. A ty musí časem zcela zadusit všechno, co svírají.

Často jsem již poukazoval na pokřivené pojmy. Nyní však tyto pojmy směřují po cestě dolů pozvolna do strnulosti, jak roste vzdálenost od Světla.

Není nutné dokládat to jednotlivými příklady; na taková vysvětlení by se vůbec nedbalo, nebo by se označila za obtížné slovíčkářství, protože lidé jsou příliš strnulí nebo líní, než aby se snažili hlouběji se nad tím zamyslit.

Mluvil jsem již také o moci slova, o tajemství, že dokonce lidské slovo může v okruhu země dočasně ovlivňovat činnost stvoření, buď tvořivě, nebo rozkladně, protože zvukem, tónem a sestavením slov se uvádějí do pohybu tvořivé síly, nepůsobící podle úmyslu mluvčího, nýbrž podle smyslu slova v jeho významu.

A význam byl přece kdysi dán silami, které slovo svým zněním uvádí do pohybu a které jsou proto přesně naladěny na jeho skutečný smysl nebo naopak správný smysl na ně, nikoli na chtění mluvčího. Význam a slovo vznikly z činnosti stejných sil, proto tvoří neoddělitelnou jednotu!

Myšlení člověka uvádí do pohybu opět jiné proudy sil, které se shodují se smyslem myšlení. Proto by se měl člověk snažit volit pro vyjádření svých myšlenek správná slova, a tedy i správněji a jasněji vyciťovat.

Dejme tomu, že je někdo tázán na něco, o čem slyšel nebo co také zčásti viděl. Na dotaz by bez rozpaků řekl, že to ví!

Podle názoru mnoha povrchních lidí by byla tato odpověď správná, a přece je vpravdě chybná a zavrženíhodná. Neboť »vědět« znamená moci podat o všem přesnou zprávu, od začátku až do konce, o každé podrobnosti, do všech detailů, bez mezer a z vlastního prožití. Teprve potom může člověk říci, že to ví.

Velká odpovědnost spočívá ve výrazu »vědět« a v pojmu, který se s ním pojí!

Poukázal jsem již také na velký rozdíl mezi »věděním« a »naučeným«. Co je naučené, ještě zdaleka není skutečným věděním. Vědění může být jen čistě osobní, zatímco naučené zůstane přijetím něčeho mimoosobního.

Něco slyšet a zčásti snad i vidět není zdaleka ještě vědění samo! Člověk nesmí tvrdit: vím to, nýbrž by nanejvýš mohl říci: slyšel jsem o tom nebo viděl jsem to. Chce-li jednat správně, je však podle pravdy povinen říci: nevím to!

To je pak v každém ohledu správnější, než kdyby hovořil o něčem, s čím neměl sám nic co do činění, co tedy opravdovým věděním být ani nemůže. Neúplnými informacemi by jiné lidi vystavoval podezření nebo obvinění, snad by je i zbytečně uvrhl do neštěstí, aniž by znal vlastní souvislosti. Odvažujte proto úzkostlivě citem každé slovo, které chcete použít.

Kdo hlouběji přemýšlí, kdo se nechce spokojit s pojmy již strnulými, aby omluvil svou mnohomluvnou důležitost a zlé chtění, ten snadno porozumí těmto výkladům a naučí se všechno, co říká, tiše zkoumat a vidět v širších souvislostech.

Mnoho takových zúžených pojmů s jejich zhoubnými následky se již stalo pozemským lidem zcela běžnými. Otroci rozumu se jich dychtivě chápou a podporují je jako ochotní přisluhovači luciferského působení nejtěžších temnot.

Učte se v tomto stvoření bedlivě pozorovat a správně používat proudy, nesoucí v sobě vůli Boží a tím i Boží spravedlnost v nejčistší formě. Pak také opět naleznete skutečné lidství, jež vám bylo vyrváno.

Kolik utrpení by se tím odvrátilo a kolika zlovolným lidem by se vzala možnost jednání.

Tomuto zlu lze také přičíst, že vylíčení pozemského života Syna Božího Ježíše nesouhlasí plně se skutečností, takže postupem času až po dnešek vznikl pod vlivem lidského myšlení naprosto chybný obraz. I slova, která pronesl, byla pokřivena, a totéž se stalo se všemi naukami povýšenými na náboženství, které měly lidem přinést povznesení a zdokonalení ducha.

A pokřivení pojmů je také příčinou velkého zmatku mezi lidmi; ti si navzájem stále méně opravdu rozumějí, a z toho vyrůstá a vykvétá nepokoj, nedůvěra, pomluvy, závist a nenávist.

To všechno jsou neklamné příznaky postupující strnulosti na zemi!

Vzchopte se duchovně, začněte myslet a mluvit s dalekým rozhledem a všeobsáhle! To také přirozeně předpokládá, že nebudete pracovat jen rozumem, patřícím k nejhrubší hmotnosti, ale že zase umožníte svému duchu vést váš rozum, aby opět sloužil duchu podle určení Stvořitele, který vás na prapočátku postavil na tuto Zemi nezkřivené.

Tak mnohé je již ve stavu začínající strnulosti, brzy jí může být zasaženo celé vaše myšlení. Bude pak muset plynout neúprosnými železnými průplavy, které vám samým přinesou již jenom nesnáze, utrpení za utrpením, a nakonec vás srazí ze stupně lidství dolů na stupeň bezobsažného, jen temnu sloužícího stroje, vzdáleného ode všeho Světla.

DĚTSKOST

SLOVO »DĚTSKÝ« je výraz, jehož lidé ve svém lehkomyslném a neuváženém způsobu řeči používají většinou nesprávně.

Lenost ducha brání jeho dostatečně hlubokému procítění, a tedy také správnému pochopení. Kdo jej však nepochopil v celém jeho rozsahu, nedokáže jej ani správně použít.

A přece je to právě dětskost, která lidem skýtá pevný most ke vzestupu do světlých výšin, k možnosti uzrávání každého lidského ducha a ke zdokonalení, umožňujícímu mu věčné bytí v tomto stvoření, jež je domem Boha Otce. On dává tento dům lidem k volnému použití, jestliže… v něm zůstanou příjemnými hosty. Hosty, kteří nepůsobí škody v prostorách milostivě jim přenechaných k užívání při stále bohatě prostřeném stole.

Ale jak nesmírně vzdálen je dnes člověk této pro něho tak nutné dětskosti!

A přece bez ní nemůže pro svého ducha ničeho dosáhnout. Duch musí být dětský, neboť je a zůstane dítětem stvoření, i když nabyl plné zralosti.

Dítě stvoření! V tom spočívá hluboký smysl, neboť k dítěti Božímu se musí teprve vyvinout. Zda toho někdy dosáhne, závisí jedině na stupni poznání, které je ochoten si na své pouti hmotnostmi osvojit.

Tato ochota se však musí projevit také činem. V duchovních úrovních je vůle současně i činem. Vůle a čin tam vždy splývají v jedno. Avšak tak je tomu jen v duchovních úrovních, ne ve hmotnostech. Čím hutnější, těžší je úroveň hmotnosti, tím vzdálenější je čin od vůle.

Že hutnost působí jako překážka, je vidět již na zvuku pronikajícím hmotností, která jej svou hustotou brzdí. To lze zřetelně pozorovat již na kratší vzdálenost.

Štípá-li člověk dříví nebo zatlouká-li na stavbě hřebíky, je sice úder jeho nástroje vidět ihned, ale zvuk dorazí až za několik vteřin. Je to tak nápadné, že se s tím každý člověk určitě již setkal.

Podobné, ale ještě mnohem obtížnější je to u člověka na zemi s jeho vůlí a činem. Vůle vyšlehne v duchu, v duchu je okamžitě činem. Aby se však tato vůle viditelně projevila v hrubohmotnosti, potřebuje ještě hrubohmotné tělo. Jen v impulsu jedná každé tělo ihned po výšlehu vůle. Přitom je vyřazena zdlouhavá práce předního mozku, který má jinak zprostředkovávat cestu vůle až k ovlivnění činnosti těla.

Obvyklá cesta trvá poněkud déle. Mnohdy se pak čin projeví jen slabě nebo k němu nedojde vůbec, protože chtění cestou zeslábne nebo je hloubajícím rozumem zcela zastaveno.

I když to sem vlastně přímo nepatří, chtěl bych při této úvaze poukázat na účinky zákona přitažlivosti stejných druhů, které unikají pozornosti, ačkoliv se zřetelně projevují i v lidském jednání:

Lidské pozemské zákony jsou vypracovány pozemským rozumem a jím také prováděny. Proto jsou rozumem uvážené záměry, tedy promyšlené činy, posuzovány a trestány přísněji nežli činy provedené v afektu, tedy neuvážené. Ty bývají většinou posuzovány shovívavěji.

I když to lidé nepozorují, souvisí to ve skutečnosti se stejnorodostí rozumového působení, s tlakem zákona stvoření na ty, kdo se rozumu bezvýhradně podřizují. Těm je to zcela srozumitelné.

Aniž by kdo o tom věděl, přisuzuje se tak při jednání v afektu větší část viny duchovní úrovni. Zákonodárci a soudci o tom nemají ani potuchy, poněvadž vycházejí ze zcela jiných, čistě rozumových zásad. Avšak při hlubším přemýšlení a znalosti zákonů působících ve stvoření se všechno jeví ve zcela jiném světle.

Ve stvoření jsou v činnosti živé Boží zákony; působí nezávisle a zcela samostatně, neovlivňovány lidskými pozemskými zákony a pojmy, a projevují se také v pozemských rozsudcích i posudcích. Žádného soudného člověka jistě ani nenapadne, že by skutečná vina, nikoli snad něco, co lidé za vinu označují, mohla být před Božími zákony zároveň odčiněna odpykaným trestem, který uložil lidský rozum.

To jsou již po celá tisíciletí dva takřka oddělené světy, odloučené od sebe jednáním a myšlením lidí, ačkoliv měly být pouze jedním světem, v němž působí jedině zákony Boží.

Odpykání pozemským trestem může nastat jen tehdy, když se zákony a tresty zcela shodují s Božími zákony ve stvoření.

Afekty jsou však dvojího druhu. Takové, které jsem již vylíčil a které by vlastně měly být nazývány impulsem, a pak afekty, které vyšlehnou v předním mozku, tedy nikoli v duchu, a proto patří do oblasti rozumu. Jsou nepředložené, ale neměly by v zákonech stanovených rozumem požívat stejných úlev jako činy impulsivní.

Avšak najít jejich spravedlivé rozlišení budou moci jen takoví lidé, kteří znají všechny Boží zákony ve stvoření i jejich účinky. To musí zůstat vyhrazeno až budoucnosti, kdy lidé již nebudou páchat svévolné činy, poněvadž budou duchovně tak zralí, že se budou ve všem svém jednání a myšlení zachvívat jen v zákonech Božích.

Toto odbočení má jen povzbudit k přemýšlení, nepatří k vlastnímu účelu přednášky.

Jen je třeba si zapamatovat, že v duchovních úrovních jsou vůle a čin jedno, zatímco ve hmotných úrovních jsou hutností hmoty rozděleny. Proto již Ježíš k lidem kdysi pravil: »Duch je zajisté hotov, ale tělo je slabé!« Tělo, zde tedy míněná hrubohmotnost těla, neuskuteční všechno, co bylo v duchu již vůlí i činem.

A přece by mohl duch i na zemi v hrubohmotném rouchu prosadit, aby se jeho chtění stalo vždy hrubohmotným činem, kdyby k tomu nebyl příliš líný. Za tuto lenost nemůže činit zodpovědným pozemské tělo, neboť tělo bylo každému duchu dáno jen jako nástroj, který se musí naučit ovládat tak, aby s ním správně zacházel. –

Duch je tedy dítětem stvoření. A musí v něm být dětský, chce-li splnit účel, pro který je ve stvoření. Povýšenost rozumu vzdálila člověka od dětskosti, protože jí »nerozuměl« takové, jaká opravdu je. Tím však ztratil oporu ve stvoření, a to ho musí nyní zapudit jako cizince, rušitele míru a škůdce, aby samo mohlo zůstat zdravé.

A tak se stane, že si lidé sami vykopou hrob svým nesprávným myšlením a svým jednáním. –

Jak je zvláštní, že chce-li člověk někdy nechat na sebe opravdu zapůsobit vánoční svátky, musí se přenést do svého dětství!

To je přece dosti zřetelné znamení, že jako dospělý již není schopen prožívat vánoční svátky citem, jasný důkaz, že ztratil něco, co jako dítě měl! Proč jen o tom lidé nepřemýšlejí?

Je to opět duchovní lenost, která jim brání, aby se těmito věcmi vážně zabývali. »To je pro děti,« myslí si, »a dospělí na to vůbec nemají čas! Musí myslet na důležitější věci.«

Důležitější věci! Tímto důležitějším míní honbu za pozemským, tedy práci rozumu. Rozum rychle zatlačí vzpomínky zpět, aby neztratil převahu, dostane-li se někdy cit ke slovu.

Ve všech těchto zdánlivě nepatrných skutečnostech by bylo možno poznat ty největší věci, jen kdyby k tomu rozum ponechal dostatek času. Ale on má převahu, a bojuje tudíž se vší lstivostí a zákeřností. To znamená, nikoliv on, nýbrž ve skutečnosti to, co jej používá jako nástroje a ukrývá se za ním: temno!

Temno nechce dovolit, aby člověk ve vzpomínkách nalezl Světlo. A jak duch touží najít Světlo a čerpat z něj novou sílu, poznáte z toho, že se vzpomínkami na Vánoce v dětství procitá také neurčitá, téměř tesklivá touha, schopná mnohé lidi přechodně měkce naladit.

Tato nálada by se mohla stát nejlepší půdou k procitnutí, kdyby byla ihned a s veškerou silou využita! Avšak žel, dospělí přitom dojdou nanejvýš už jen ke snění, při němž vznikající sílu promarní, prohrají. A ve snění pomine i příležitost, aniž přinese prospěch a aniž je využita.

A když přitom mnohý člověk dokonce uroní několik slz, tu se za ně zastydí, pokusí se je skrýt a vzchopí se trhnutím těla, v němž je často patrný podvědomý vzdor.

Jak mnohému by se z toho všeho mohli lidé naučit. Ne bezdůvodně se vkrádá do vzpomínek na dětství tichý stesk. Je to bezděčné tušení, že se vytratilo něco, po čem zůstala prázdnota, neschopnost ještě dětsky cítit.

A přece jste jistě již často zpozorovali, jak překrásně a osvěživě působí už jen svou přítomností člověk, jemuž tu a tam dětsky zazáří oči.

Dospělí nesmějí zapomínat, že dětské není dětinské. Přitom asi nevíte, proč dětskost může tak působit a čím vlastně je. A proč Ježíš pravil: »Buďte jako děti!«

Abyste vyzkoumali, co je dětské, musíte si nejdříve ujasnit, že dětskost naprosto není vázána na dítě. Jistě přece znáte děti, jimž krásná dětskost chybí. Jsou tedy děti bez dětskosti! Zlomyslné dítě nebude nikdy působit dětsky a právě tak dítě neukázněné, vlastně nevychované!

Z toho jasně vyplývá, že dětskost a dítě jsou dva různé a samostatné pojmy.

To, čemu se říká na zemi dětské, je součástí působení čistoty! Čistoty ve vyšším, nejen v pozemsky lidském smyslu. Člověk, který žije v paprsku Božské čistoty, který uchovává paprsku čistoty místo ve svém nitru, získal již také dětskost, nechť je to ještě v dětském věku, nebo již jako dospělý.

Dětskost je projevem vnitřní čistoty nebo znamením, že se takový člověk oddal čistotě, že jí slouží. To všechno jsou zajisté jen různé způsoby vyjádření, ale ve skutečnosti je to stále totéž.

Tedy jen dítě vnitřně čisté může působit dětsky, a dospělý, jenž v sobě chová čistotu. Proto působí osvěžujícím a povzbuzujícím dojmem a probouzí také důvěru!

A kde je pravá čistota, tam může vejít také pravá láska, neboť Boží láska působí v paprsku čistoty. Paprsek čistoty je cestou, po níž kráčí. Jinou cestou by ani jít nemohla.

Kdo do sebe nepřijal paprsek čistoty, k tomu nemůže zavítat paprsek Boží lásky!

O dětskost se však člověk sám připravil svým odklonem od Světla, svým jednostranným rozumovým myšlením, kterému obětoval všechno, co ho mohlo povznést. A tak se přikoval tisícerými řetězy pevně k této zemi, tedy k hrubé hmotnosti, která ho nepustí ze svého zajetí tak dlouho, dokud se od ní sám neosvobodí. To však nenastane pozemskou smrtí, nýbrž jedině duchovním probuzením.

CUDNOST

CUDNOST je pojem, který byl pozemskými lidmi tak neuvěřitelně zúžen, že z jeho skutečného významu nezůstalo již vůbec nic. Byl dokonce stržen do chybného směru, a takové pokřivení muselo samozřejmě způsobit mnoha lidem zbytečnou tíseň, velmi často i nevýslovné utrpení.

Ptejte se kdekoli, co je cudnost, a jako vrcholný názor pozemských lidí dostanete odpověď, nejrůznějšími způsoby objasňující, že je to pojem pro tělesnou nedotčenost.

To svědčí o malichernosti myšlení lidí, podrobujících se rozumu; ten si sám omezil hranice na všechno pozemské, protože svými schopnostmi, vzešlými z pozemského, na víc nestačí.

Jak snadné by pak bylo pro člověka platit za cudného, těšit se dobré pověsti a současně se slunit v domýšlivém sebeoslavování. Tím však nepostoupí ani o krok výše ke světlým zahradám, k ráji, k blaženému cíli lidského ducha.

Pozemskému člověku nic neprospěje, udržuje-li hrubohmotné tělo nedotčené a poskvrní-li svého ducha, jenž pak nemůže překročit práh k vyššímu stupni, vedoucímu vzhůru.

Cudnost je jiná, než si lidé myslí, je mnohem obsáhlejší, větší a nevyžaduje, aby se člověk stavěl proti přírodě. To by byl přece přečin proti zákonům, zachvívajícím se v Božím stvoření, a nemohl by zůstat bez škodlivých následků.

Cudnost je pozemským pojmem pro čistotu, jež je Božská. Je pro lidského ducha výrazem úsilí o hrubohmotné uskutečnění vytušeného odlesku toho, co je v Božském samozřejmostí. Čistota je Božská; cudnost je jejím napodobením lidským duchem, tedy její duchovní podoba, která se může a má stát viditelnou v pozemském jednání.

Tato slova by měla každému zralému lidskému duchu stačit jako základní vodítko k dosažení cudnosti. Ale na této zemi má člověk pod tlakem četných vlastních přání sklon předstírat sám sobě něco, co v něm ve skutečnosti vůbec není, aby tak dosáhl splnění svých přání.

Sobectví se dere do popředí a ochromuje opravdu čisté chtění. Člověk sám si to nepřizná, ale nechává se jím klidně hnát. A když už opravdu neví, co jiného by si namluvil, nazývá své často velmi průhledné úsilí o splnění vlastních pochybených přání řízením osudu, kterému se musí odevzdaně podrobit.

Proto potřebuje jako vodítko i jako oporu ještě další vysvětlení, jež mu umožní prožít a poznat, co cudnost vpravdě je a jak vypadá podle vůle Boží, která si na zemi nepřeje žádné odloučení od přírody.

V Božském je čistota úzce spjata s láskou. Proto se člověk ani na zemi nesmí pokoušet je oddělovat, má-li se mu z nich dostat požehnání.

Avšak i láska se stala na zemi jen ošklivou znetvořeninou toho, čím opravdu je. Proto se také nemůže bez předchozí změny sjednotit se skutečným pojmem čistoty.

Všem, kdo usilují o dosažení cudnosti, dávám tímto vysvětlení poskytující oporu, jakou člověk na zemi potřebuje, aby žil tak, jak to odpovídá zákonu stvoření, a jak je to proto Bohu milé:

»Kdo má při svém jednání vždy na paměti, aby nezpůsobil škodu bližnímu, který mu důvěřuje, a neučiní nic, co by ho mohlo později trápit, ten bude vždy jednat tak, že zůstane duchovně neobtížený, a proto může být nazýván vpravdě cudným!«

Tato prostá slova, budou-li správně pochopena, mohou člověka provázet jako ochrana celým stvořením a vést ho vzhůru do světlých zahrad, do jeho skutečného domova. Jsou klíčem ke správnému působení na zemi, neboť v nich spočívá pravá cudnost.

Syn Boží Ježíš vyjádřil naprosto přesně totéž slovy:

»Miluj svého bližního jako sebe sama!«

Chraňte se však upadnout do starých lidských chyb, abyste si smysl těchto slov znovu neupravili a zčásti i nepřekroutili tak, aby sloužila vašim vlastním cílům, uklidňovala vás v nesprávném jednání, ukolébávala vaše bližní v nedostatku bdělosti, či je dokonce pomáhala klamat.

Přijměte tato slova tak, jak je máte skutečně přijmout, ne jak se vám to zdá pohodlné a jak to vyhovuje vašemu vlastnímu chtění. Pak se vám stanou nejostřejším mečem, kterým dokážete přemoci všechno temné, budete-li jen chtít. Nechte je v sobě správným způsobem ožít, abyste, naplněni díkem a jásotem, vítězně prožívali svůj život na zemi!

PRVNÍ KROK

MÉ SLOVO nechť ve vás ožije, neboť to jediné vám může přinést užitek, který potřebujete, aby mohl váš duch vystoupit vzhůru do světlých výšin věčných zahrad Božích.

Není nic platné o Slově vědět! I kdybyste uměli celé mé Poselství odříkávat zpaměti větu za větou, abyste poučovali sebe a své bližní… nebylo by vám to k užitku, jestliže podle něj nejednáte, ve smyslu mého slova nemyslíte a nezařídíte si podle něj celý svůj pozemský život jako samozřejmost, jež vám přešla do masa a krve a nedá se od vás odloučit. Jedině pak můžete čerpat z mého Poselství věčné hodnoty, které jsou v něm pro vás uloženy.

»Podle jejich skutků poznáte je!« Tato Kristova slova platí především všem čtenářům mého Poselství. Podle jejich skutků, to znamená v jejich působení, v myšlení a konání všedních dnů jejich života na zemi. K jednání patří i vaše řeč, nejen vaše počínání. Vždyť i řeč je jednání, jehož účinky jste dosud podceňovali. Patří k němu dokonce i myšlenky.

Lidé obvykle říkají, že z myšlenek se »clo neplatí«. Tím chtějí naznačit, že za myšlenky nemohou být pozemsky voláni k odpovědnosti, protože jsou na stupni pro lidské ruce nedosažitelném.

Tak si tedy často pohrávají tím nejlehkomyslnějším způsobem s myšlenkami, nebo lépe řečeno zahrávají si v myšlení. Žel, často je tato hra velmi nebezpečná, ačkoliv se lehkovážně domnívají, že z ní mohou vyjít nedotčeni.

V tom se však mýlí, neboť i myšlenky patří k hrubohmotnosti a v ní také musí být za všech okolností odčiněny. Až se duch jednou odloučí od pozemského těla, bude teprve po jejich odčinění schopen vznést se netísněn vzhůru.

Snažte se proto, aby se i vaše myšlenky zachvívaly ve smyslu mého Poselství tak, abyste chtěli jen to, co je ušlechtilé a nesestupovali do nížin v domnění, že to nikdo nemůže vidět ani slyšet.

Myšlenky, slova a viditelné činy patří všechny do říše hrubohmotnosti tohoto stvoření.

Myšlenky působí v jemné hrubohmotnosti, slova ve střední a viditelná jednání se formují v nejhrubší, tedy v nejhutnější hrubohmotnosti. Všechny tyto tři druhy vašeho počínání jsou hrubohmotné!

Formy těchto tří druhů jsou však spolu velmi úzce spojeny, jejich účinky do sebe vzájemně zasahují. Co to pro vás znamená, jak pronikavě a často i rozhodujícím způsobem to zasahuje do průběhu vašeho bytí, nedokážete zatím ani odhadnout.

To znamená, že i myšlenka může ještě samostatně působit dále podle svého druhu a posilovat všechno stejnorodé ve střední hmotnosti, a tak pomáhá vytvářet formy mající více síly. To se další činností stupňuje, až vznikne viditelná a účinná forma, která se projeví v nejhrubší hmotnosti, přičemž vy sami toho zdánlivě nejste přímo zúčastněni.

Je zdrcující toto vše vědět, známe-li myšlenkovou bezstarostnost a lehkomyslnost pozemských lidí.

Aniž byste to věděli, podílíte se na mnohém činu některého z vašich bližních jen proto, že se mu dostalo posily způsobem, který jsem vám právě vysvětlil. Posily, schopné ho dohnat ke hmotnému provedení něčeho, co v něm doposud bylo v klidu a s čím si dosud v myšlenkách jen zahrával.

Mnohý pozemský člověk se s pohoršením pozastavuje nad skutkem svého bližního, zavrhuje jej a odsuzuje, a přitom je za něj před věčnými Božími zákony spoluodpovědný! Může se přitom jednat o jemu úplně neznámého člověka a o čin, který by on sám v nejhrubší hmotnosti nikdy neprovedl.

Jen se vmyslete do takových dějů, pak teprve správně porozumíte, proč k vám volám ve svém Poselství: »Udržujte krb svých myšlenek čistý, tak založíte mír a budete šťastni!«

Stanete-li se však svou vlastní očistou dosti silnými v dodržování těchto slov, bude na zemi pácháno mnohem méně zločinů než dosud, zločinů, na nichž nesou spoluvinu mnozí lidé, aniž si to uvědomují.

Čas a místo takových činů přitom nehraje roli. I kdyby se staly na protilehlé části zeměkoule od místa, kde se sami zdržujete, v krajinách, kam vaše noha nikdy nevkročila a o nichž nemáte ani potuchy. Vaše myšlenkové hrátky posílí stejnorodost všude tam, kde ji objeví, bez ohledu na vzdálenost, národnost a zemi.

Tak mohou časem myšlenky nenávisti a závisti napadat jednotlivce, skupiny nebo celé národy, v nichž najdou stejnorodost, a donutit je k činům, jejichž konečné vnější projevy jsou zcela odlišné od původních výtvorů vašich myšlenkových hrátek.

Účinek se pak projeví podle cítění, které má v době činu v sobě člověk, který skutek provádí.

Tak můžete přispět ke spáchání skutků, na jejichž hrůznost jste vy sami ve skutečnosti nikdy nepomysleli, a přece jste s nimi spojeni a část zpětného působení musí zatížit vašeho ducha, musí se naň zavěsit jako závaží, až se duch odloučí od těla.

Avšak naopak můžete také ještě daleko více přispět k míru a ke štěstí lidí, můžete se čistým, radostným myšlením podílet na skutcích, které provedou úplně neznámí lidé.

Odtud k vám samozřejmě proudí nazpět požehnání, a vy nevíte, proč k vám přichází.

Kdybyste mohli jen jednou vidět, jak se neochvějná spravedlnost nejsvětější vůle Boží neustále naplňuje v samočinných zákonech tohoto stvoření a postihuje každou jednotlivou myšlenku, kterou chováte, pak byste se snažili všemi silami udržet čistotu svého myšlení!

Teprve tím se pak stanete lidmi, které chce Stvořitel ve svém díle milostivě přivést k vědění, jež jim propůjčí věčnost a učiní z nich pomocníky ve stvoření. Ti jsou hodni přijímat vznešené milosti, určené lidskému duchu, aby je v radostném a vděčném předávání poskytl přeměněné těm tvorům, kteří je mohou přijímat jen takto člověkem přetvořené a kteří jsou dnes od nich násilně odříznuti úpadkem lidského ducha, ač již zažili doby lepšího a čistěji se zachvívajícího lidstva.

Tím jste však pro sebe na zemi prožhavili k životu teprve jednu větu z mého Poselství!

Je pro vás tou nejtěžší, která pak všechno ostatní velmi ulehčí a jejíž splnění vyvolá před vámi pozemsky viditelně, hmatatelně zázrak za zázrakem. –

Když jste se takto překonali, čeká vás na cestě ještě další nebezpečí, vzešlé z pokřiveného lidského myšlení: v ovládání myšlenek poznáte moc, a tu byste až příliš rádi chtěli vtlačit do zcela určitých forem, aby sloužila tomu či onomu zvláštnímu účelu podle vašich vlastních přání.

Již dnes vás chci před tím varovat. Neboť nebezpečí vás může sevřít a zahynuli byste v něm, i když jste již vkročili na správnou cestu.

Chraňte se vynucovat si tuto čistotu myšlenek křečovitým bojem. Již tím byste je nutili do určitých kolejí. Vaše úsilí by se stalo kejklířstvím, věcí uměle vynucenou, a nemohlo by mít tak velký účinek, jaký mít má. Přineslo by škodu místo užitku, protože by mu chyběla ryzost svobodného citu. Bylo by opět jen činností rozumového chtění, ne však prací vašeho ducha. Varuji vás před tím.

Myslete na slova mého Poselství, která vám říkají, že pravá velikost může spočívat jen v jednoduchosti, protože pravá velikost je jednoduchá! Tuto jednoduchost snad lépe pochopíte, jestliže ji přechodně nahradíte lidsky pozemským pojmem prostoty. Ten je snad vašemu chápání bližší, a tak vystihnete to pravé.

Myšlenkovým chtěním nemůžete dát svým myšlenkám tu čistotu, kterou mám na mysli, ale čisté chtění musí ve vás vystoupit z vašeho citu prostě a bez omezení, nikoliv vtěsnané do slov, z nichž může vzejít jen ohraničený pojem. To nesmí být. Všeobsáhlé usilování k dobrému, to je to pravé, čeho je vám třeba. To je schopno vaše myšlenky při jejich zrodu zahalit, prostoupit ještě dříve, než utvoří formu.

Není to těžké, je to dokonce mnohem lehčí než jiné pokusy, jakmile necháte vládnout prostotu, v níž nemůže vzniknout domýšlivost rozumu na vlastní schopnosti a vlastní sílu. Oprostěte se od myšlenek a osvoboďte v sobě touhu po ušlechtilosti a dobru, pak máte pravý základ k myšlení, který vyvěrá ze chtění vašeho ducha; co potom z něj vznikne, můžete klidně přenechat práci rozumu k provedení v nejhrubší hmotnosti. Pak se nemůže zformovat nic nesprávného.

Odhoďte daleko od sebe všechny trýznivé myšlenky, zato důvěřujte svému duchu. Ten si již najde správnou cestu, jestliže mu ji sami nezazdíte. Být duchovně svobodný neznamená nic jiného, než ponechat duchu v sobě jeho vlastní cestu! On pak nemůže směřovat jinam než do výšin. Vždyť tam nahoru ho neúchylně táhne již sama jeho stejnorodost. Dosud jste ho od toho zdržovali, takže se nemohl rozvinout. Spoutali jste tak jeho vzlet či jeho perutě.

Základ k výstavbě nového lidstva, který nemůžete ani nesmíte obejít, spočívá v této jedné větě: Udržujte krb svých myšlenek čistý!

A tím musí člověk začít! To je jeho první úkol, který ho učiní tím, kým být musí. Vzorem pro všechny, kdo usilují ke Světlu a Pravdě, kdo chtějí celým svým bytím vděčně sloužit Stvořiteli. Kdo toto splní, nepotřebuje už jiné pokyny. On je takový, jaký být má, a dostane se mu nezkráceně pomocí, které na něj ve stvoření čekají, aby ho bez přerušení vedly vzhůru.

SVĚT

SVĚT! Používá-li člověk toto slovo, vyslovuje je často bezmyšlenkovitě, aniž si utvoří obraz, jaký tento svět vlastně je.

Lidé, snažící se představit si něco určitého, vidí v duchu nesčetná světová tělesa nejrůznějších vlastností a velikostí, uspořádaná do slunečních soustav a kroužící vesmírem svými drahami. Vědí, že stále přesnějšími a dokonalejšími přístroji lze vidět stále nová a nová světová tělesa. Průměrný člověk se pak spokojí s výrazem »nekonečnost«; tím však u něj vzniká mylná představa.

Svět není nekonečný. Je hmotným výtvorem, tedy dílem Stvořitele. Toto dílo stojí jako každé dílo vedle Stvořitele a jako takové je ohraničené.

Ti, kdo se považují za pokročilé, jsou často hrdi na poznání, že Bůh spočívá v celém stvoření, v každé květině, v každém kameni, že Bůh jsou hybné přírodní síly, tedy všechno to nezbadatelné, co lze vycítit, co však nelze skutečně pochopit. Trvale působící prasíla, věčně se sám znovu obnovující zdroj síly, bezbytostné Prasvětlo. Považují se za pokročilé u vědomí, že všude nacházejí Boha jako vším pronikající hybnou sílu, neustále působící k dokonalosti jako jedinému cíli vývoje.

To však je správné jen v určitém smyslu. V celém stvoření se setkáváme jen s jeho vůlí, tedy s jeho Duchem, s jeho silou. On sám je vysoko nad stvořením.

Hmotné stvoření bylo již od počátku vázáno na nezměnitelné zákony vzniku, vývoje a rozkladu, neboť to, co nazýváme přírodními zákony, je tvůrčí vůle Boží, která svým působením trvale světy tvoří a opět je ruší. Tato tvůrčí vůle je jednotná v celém stvoření, k němuž patří jemnohmotný i hrubohmotný svět jako jeden celek.

Bezpodmínečná a nezměnitelná jednotnost prazákonů, tedy pravůle, způsobuje, že se i ty nejmenší děje na hrubohmotné Zemi odehrávají přesně tak, jak probíhají všechna dění, tedy i ty nejmocnější události celého stvoření, jakož i jeho vytváření samé.

Základní forma pravůle je prostá a jednoduchá. Jakmile jsme ji jednou poznali, najdeme ji snadno ve všem. Spletitost a nepochopitelnost mnohých dějů tkví jen v tom, že do sebe mnohonásobně zasahují okliky a postranní cesty, vytvořené rozličným chtěním lidí.

Dílo Boží, svět, je tedy jako stvoření podrobeno vždy stejným a dokonalým Božským zákonům, z nichž také vzniklo, a je proto ohraničené.

Umělec je například také ve svém díle, ono je jeho vyjádřením, a přece stojí jako osobnost mimo ně. Dílo je ohraničené a pomíjivé, umělcovo mistrovství však nikoliv. Umělec, tedy tvůrce díla, může zničit své dílo, v němž spočívá jeho chtění, aniž je tím sám dotčen. Zůstává přesto stále ještě umělcem.

Umělce poznáváme a nacházíme v jeho díle a stává se nám důvěrně známým, aniž ho musíme osobně vidět. Máme jeho díla, jeho chtění je v nich a působí na nás, vychází nám z nich vstříc, a přece on sám může žít daleko od nás.

Samostatně tvořící umělec a jeho dílo poskytují matný odlesk vztahu stvoření ke Stvořiteli.

Věčný a bez konce, tedy nekonečný, je jen koloběh stvoření v neustálém vzniku, vývoji, zániku a opětném znovuvytváření.

V tomto dění se splňují také všechna zjevení a zaslíbení. Nakonec se v něm pro tuto Zemi vyplní také »poslední soud«!

Poslední, to znamená konečný soud, nadejde jednou pro každé hmotné světové těleso, ale neděje se tak v celém stvoření současně.

Je to nevyhnutelný proces v té části stvoření, která dospěje ve svém koloběhu k bodu, na němž musí začít její rozklad, aby se mohla na další cestě opět znovu zformovat.

Tímto věčným koloběhem není míněn oběh Země a jiných planet kolem jejich sluncí, nýbrž obrovský, mohutnější okruh, v němž se pohybují všechny sluneční soustavy a přitom ještě jednotlivě vykonávají své vlastní pohyby.

Bod, na kterém má započít rozklad každého světového tělesa, je přesně stanoven, a to opět na základě důslednosti přírodních zákonů. Je to zcela určité místo, na kterém děj rozkladu začít musí, nezávisle na stavu světového tělesa a jeho obyvatel.

Koloběh k tomu každé světové těleso nezadržitelně dožene, takže se bezodkladně naplní hodina jeho rozpadu, který, jako ve všem ve stvoření, je ve skutečnosti jen proměnou, příležitostí k dalšímu vývoji. Pak přichází pro každého člověka rozhodující hodina »buď – anebo«. Buď bude povznesen vysoko vstříc Světlu, jestliže usiloval k duchovnímu, nebo zůstane připoután ke hmotnosti, na níž lpí, když ze svého přesvědčení uznává za cenné pouze hmotné.

V takovém případě se člověk nemůže v zákonitém důsledku svého vlastního chtění povznést nad hmotnost a je s ní potom na posledním úseku cesty vtažen do rozkladu. To je pak duchovní smrt! Znamená to vymazání z knihy života.

Tento ve své podstatě zcela přirozený proces je též označován jako věčné zatracení, protože člověk takto vtažený do rozkladu »musí osobně zaniknout«. To je to nejstrašnější, co se může člověku stát. Platí za »zavržený kámen«, neupotřebitelný pro duchovní stavbu, a proto musí být rozemlet.

Toto odloučení ducha od hmoty, které nastává opět podle zcela přirozených dějů a zákonů, je tak zvaný »poslední soud«, který je spojen s mohutnými převraty a změnami.

Každému je jistě lehce pochopitelné, že tento rozklad nenastane v jednom pozemském dni. Vždyť ve světovém dění je tisíc let jako jeden den.

Jsme však právě na počátku tohoto časového úseku. Země přichází nyní k bodu, na němž se odchyluje z dosavadní dráhy, což se musí velmi citelně projevit také hrubohmotně. Pak nastane mezi všemi lidmi ostřejší třídění, které se v poslední době již připravovalo, ale dosud se projevovalo jen »v názorech a přesvědčeních«.

Každá hodina pozemského bytí je proto vzácnější než kdykoliv předtím. Kdo opravdu hledá a chce se učit, nechť se s vynaložením všech sil vytrhne z nízkých myšlenek, jež ho nutně poutají k pozemskému. Jinak se vydává v nebezpečí, že uvázne ve hmotnosti a bude s ní stržen do úplného rozkladu.

Ale ti, kdo usilují ke Světlu, budou od hmotnosti zvolna uvolňováni, a nakonec vyzdviženi do domova všeho duchovního.

Pak bude s konečnou platností dovršeno rozštěpení mezi Světlem a temnem a soud bude naplněn.

»Svět«, tedy celé stvoření, přitom nezanikne, nýbrž světová tělesa budou do rozkladného procesu vtažena teprve tehdy, až jejich dráha dospěje k bodu, kde po předchozím třídění započne rozklad.

Tento děj se uskuteční přirozeným působením Božských zákonů, které spočívají ve stvoření od jeho prapočátku, samy způsobily jeho vznik a dnes i v budoucnu budou důsledně provádět vůli Stvořitele. Ve věčném koloběhu probíhá neustálé utváření, rozsévání, zrání, sklizeň a rozpad, aby změnou spojení občerstveny a posíleny vznikaly opět nové formy, spějící vstříc příštímu koloběhu.

V tomto koloběhu stvoření je možno si představit obrovitou nálevku nebo obrovskou dutinu, z níž v nezadržitelném proudu neustále tryskají prasemena a v krouživém pohybu spějí k novému spojení a vývoji. Přesně tak, jak to věda již zná a správně zaznamenala.

Třením a shlukováním se utvářejí husté mlhoviny a z nich opět světová tělesa. Ta se působením nezměnitelných zákonů seskupují v naprosté důslednosti ve sluneční soustavy, samy v sobě kroužící, a připojují se k velkému, věčnému koloběhu.

Jako v dění viditelném pozemskému oku následuje ze semene vývoj, utváření, zrání a sklizeň nebo rozklad rostlinných, zvířecích i lidských těl, přinášející s sebou proměnu, rozpad pro další vývoj, právě tak je tomu i ve velkém světovém dění. Hrubohmotně viditelná světová tělesa, mající kolem sebe mnohem větší jemnohmotné, tedy pozemskému oku neviditelné okolí, jsou ve svém věčném koloběhu podrobena témuž dění, protože na ně působí tytéž zákony.

Existenci prasemene nemůže popřít ani nejzatvrzelejší pochybovač, a přece je nemůže spatřit žádné pozemské oko, protože je z jiné látky, je z »onoho světa«. Nazývejme je klidně opět jemnohmotným.

Není také obtížné pochopit, že svět, utvářený z pralátky nejdříve, je právě tak jemnohmotný a pozemským zrakem nepoznatelný. Teprve později se pak z něj dále formuje nejhrubší sraženina, závislá na jemnohmotném světě, z níž se pozvolna utváří hrubohmotný svět s jeho hrubohmotnými tělesy. Teprve to lze od nejmenších počátků pozorovat pozemským zrakem a všemi jeho hrubohmotnými pomůckami.

Nejinak je tomu s vlastním záhalem člověka, tedy záhalem jeho duchovní podstaty, o němž budu ještě mluvit. Při jeho putování různými světy musí být jeho roucho, plášť, slupka, tělo nebo nástroj, lhostejno, jak je pojmenován tento obal, vždy ze stejného druhu látky jako současné okolí, do něhož vstupuje, aby jej používal jako ochranu i jako pomůcku, chce-li se v tomto okolí bezprostředně uplatnit.

Poněvadž je tedy hrubohmotný svět závislý na jemnohmotném světě, vyplývá z toho také zpětný účinek všeho dění ve světě hrubohmotném na svět jemnohmotný.

Toto obrovské jemnohmotné okolí, zformované rovněž z prasemene, koná věčný koloběh společně s hrubohmotným světem, a nakonec s ním bude také nasáto do zadní strany již zmíněné obrovité nálevky, kde probíhá rozklad, aby bylo na druhé straně vypuzeno jako prasemeno opět k novému koloběhu.

Tato nálevka je jakýmsi srdcem hmotného stvoření, podobně jako je tomu se srdcem a krevním oběhem v těle. Proces rozkladu postihne tedy vše stvořené, i jeho jemnohmotnou část, poněvadž všechno hmotné se rozloží opět v prasemeno, aby se zase znovu utvořilo. Nikde přitom neexistuje libovůle, nýbrž všechno se odvíjí ze samozřejmé důslednosti prazákonů, které jiný postup nepřipustí.

V určitém místě velkého koloběhu nadejde proto okamžik pro všechno stvořené, ať hrubohmotné nebo jemnohmotné, kdy se rozkladný proces samovolně připraví, a posléze započne.

A jemnohmotný svět, tak zvaný onen svět neboli záhrobí, je průchozím místem pobytu pozemsky zesnulých. Je úzce spojen se světem hrubohmotným, patří k němu, tvoří s ním jeden celek. Ve chvíli skonu vejde člověk ve svém jemnohmotném těle, které nosí spolu s tělem hrubohmotným, do stejnorodého jemnohmotného okolí hrubohmotného světa, zatímco hrubohmotné tělo zanechává zde v pozemském.

Jemnohmotný svět, tedy onen svět, patřící ke stvoření, je podroben stejným zákonům stálého vývoje a rozkladu. S počínajícím rozkladem dochází pak tedy rovněž opět zcela přirozenou cestou k odloučení duchovního od hmoty. Podle duchovního stavu člověka v hrubohmotném, jakož i v jemnohmotném světě musí se duchovní člověk, vlastní »já«, buď vydat vzhůru, nebo zůstane připoután ke hmotnosti.

Opravdová touha po Pravdě a Světle v něm přivodí změnu, a ta ho učiní duchovně čistším, tím i světlejším, což ho přirozeně musí stále více uvolňovat od hutné hmotnosti a táhnout do výše.

Kdo však věří pouze ve hmotu, váže se sám svým přesvědčením na hmotnost, zůstává k ní připoután a nemůže stoupat vzhůru. Vlastní rozhodnutí každého jednotlivce proto podle přírodního zákona duchovní tíže přivodí třídění mezi těmi, kdo usilují ke Světlu, a těmi, kdo se poutají k temnotám.

Z toho je zřejmé, že i pro možnost vývoje pozemsky zesnulých nastane jednou v očistném procesu v tak zvaném záhrobí skutečný konec. Poslední rozhodnutí! Lidé v obou světech jsou buď tak dalece zušlechtěni, že mohou být vyzdviženi k oblastem Světla, nebo zůstanou podle vlastního chtění vázáni svými nízkými způsoby, a budou proto nakonec uvrženi do »věčného zatracení«. To znamená, že budou spolu s hmotností, od níž se nedokáží odloučit, strženi do rozkladu, bolestně tento rozklad protrpí a přestanou osobně existovat.

Budou rozptýleni jako plevy ve větru, rozprášeni, a tím také vymazáni ze zlaté knihy života!

Tento tak zvaný »poslední soud«, to znamená konečný soud, je tedy děj, probíhající naprosto přirozeným způsobem podle zákonů nesoucích stvoření tak, že by to jinak ani být nemohlo. I zde člověk dostane vždy jen plody toho, co sám chtěl, co si tedy svým přesvědčením přivodil.

Vědění o tom, že všechno, co se ve stvoření děje, probíhá samočinně v nejpřísnější důslednosti, že vlákna, řídící osudy lidí, dodávají jen oni sami svými přáními a chtěním, že Stvořitel nesleduje jejich činy ani nezasahuje, aby odměňoval nebo trestal, toto vědění nezmenšuje velikost Stvořitelovu, ale naopak ukazuje jeho vznešenost.

Velikost spočívá v dokonalosti jeho díla, a ta nutí k úctyplnému pohledu vzhůru, neboť v tom největším, stejně jako v nejmenším dění spočívá největší láska a naprosto neúplatná spravedlnost.

Veliký je i člověk jako takový, postavený do stvoření jako pán svého vlastního osudu! Může se svou vůlí z tohoto díla pozvednout vzhůru a přispět přitom k jeho vyššímu rozvoji, nebo je může strhnout dolů a zaplést se v něm tak, že z něj už neunikne a půjde s ním vstříc rozkladu, ať již bude v hrubohmotném nebo v jemnohmotném světě.

Rozbijte proto všechna pouta nízkého pocitu, neboť je nejvyšší čas! Blíží se hodina, kdy lhůta skončí! Probuďte v sobě touhu po čistém, opravdovém, ušlechtilém! –

Vysoko nad věčným koloběhem stvoření vznáší se jako koruna »modrý ostrov«, luhy blažených, očištěných duchů, kteří již smějí prodlévat v oblastech Světla. Tento ostrov je od světa oddělen. Není proto ani účasten koloběhu, nýbrž přes svou výši je oporou kroužícího stvoření a východiskem duchovních sil. Je to ostrov, na jehož výšinách se rozkládá proslavené město zlatých ulic. Zde již nic nepodléhá změně. Není třeba se obávat »posledního soudu«. Ti, kdo tam prodlévají, jsou »doma«.

A na nejzazším, nejvyšším vrcholku tohoto modrého ostrova, nepřístupný krokům nepovolaných, stojí… hrad Grálu, tolik opěvovaný v básních!

Opředen pověstmi, jako touha nespočetných, stojí tam ve světle nejvyšší nádhery a skrývá svatou nádobu čisté lásky Všemohoucího, Grál!

Za jeho strážce jsou ustanoveni nejčistší z duchů. Oni jsou nositeli Božské lásky v její nejčistší podobě, lásky podstatně jiné, než jak si ji představují lidé na zemi, přestože ji prožívají denně a v každou hodinu.

Prostřednictvím zjevení sestupovala zvěst o hradu dalekou cestou z modrého ostrova po mnoha stupních dolů, prošla jemnohmotným světem, až konečně dík prohloubené inspiraci několika básníků pronikla i mezi lidi této hrubohmotné Země. Předáváním od stupně ke stupni níž a níže přitom zkreslováním neúmyslně utrpěla i její pravost, takže poslední podání zůstalo jen jejím mnohonásobně zkaleným odleskem, zatíženým mnoha omyly.

Stoupají-li pak z některé části velikého stvoření ve velké tísni úpěnlivé prosby vzhůru ke Stvořiteli, je vyslán služebník této nádoby, aby jako nositel Boží lásky pomohl a zasáhl v duchovní nouzi. Co se vznáší v díle stvoření jen jako zvěst a legenda, vstoupí pak živě do stvoření!

Taková vyslání se však nedějí často. Vždy je provázejí pronikavé změny a velké převraty. Takoví vyslanci přinášejí Světlo a Pravdu zbloudilým, mír zoufajícím a podávají svým poselstvím ruku všem hledajícím, aby jim dodali novou odvahu a novou sílu a vyvedli je ze vší temnoty vzhůru ke Světlu.

Přicházejí jen pro ty, kdo touží po pomoci ze Světla, nikoli však pro posměváčky ani pro ty, kdo si myslí, že jen oni jsou spravedliví.

HVĚZDA BETLÉMSKÁ

SVĚTLO má nyní svítit na Zemi, stejně jako tomu mělo být již tehdy, když se hvězda zaslíbení rozzářila nad betlémským chlévem.

Jen nemnozí tehdy Světlo přijali. Posluchači světlou zvěst velmi brzy pokřivili a změnili způsobem obvyklým u pozemských lidí. Co zapomněli, snažili se nahradit vlastními myšlenkami, a vyvolali tak zmatek, který se má dnes považovat za nedotknutelnou pravdu.

Z obavy, že se všechno zřítí, jestliže se sebemenší pilíř ukáže jako nepravý, se každý světlý paprsek, který může přinést poznání, potírá, špiní, a kde to nejde jinak, přinejmenším zesměšňuje se zlobou a potměšilostí, ukazující každému jasně myslícímu člověku, že pocházejí ze strachu. Ale jen zřídka se najde na této zemi někdo jasně myslící.

A přesto musí konečně vzejít všem lidem světlo pravého poznání!

Nastává doba, kdy bude ze stvoření smeteno všechno nezdravé, co vymyslel lidský mozek, aby to již nadále nepřekáželo poznání, že Pravda je jiná nežli nejisté přeludy, stvořené chvástavou domýšlivostí a prospěchářstvím, chorobnou obrazotvorností a pokrytectvím z dusivého bahna nízké omezenosti v touze po pozemské moci a světském obdivu.

Běda těm, kdo klamali miliony lidí a zotročili je tak, že se dnes již neodváží pozvednout zraky ke Světlu a slepě tupí vše, co pronikne k jejich uším, jestliže to zní jinak, než jak to dosud slýchali, místo aby konečně naslouchali a v nitru zkoumali, zda toto nové není jejich chápání bližší než to dosud naučené.

Uši mají zacpány a úzkostlivě dbají, aby do nich nevnikl závan svěžího vzduchu. Děje se tak skutečně jen z lenosti a ze strachu, protože tento svěží vzduch přináší ozdravění, vyžadující živost ducha a jeho vlastní námahu. To je pravý opak nynějšího zdánlivě pohodlného duchovního příšeří, přecházejícího v tupý spánek bez konce a dávajícího volnou ruku zchytralosti pokřiveného a zkaženého rozumu!

Není však nic platné, že si zacpáváte uši před novým Slovem, že zavíráte oči, aby vás Světlo neoslnilo a nepolekalo! Násilím budete nyní vyburcováni ze svého žalostného omámení! Třesouce se mrazem budete nuceni stát před chladným Světlem a ono vás neúprosně zbaví všech klamných pláštíků. Budete mrznout, protože duchovní jiskra ve vás se již nedá zažehnout, aby hřála a vycházejíc z nitra se spojila se Světlem.

Pro vás je přece tak snadné věřit neuvěřitelnému, protože se přitom nemusíte namáhat samostatně myslet a zkoumat. Právě proto, že ono neuvěřitelné neobstojí při zkoumání podle Božských přírodních zákonů, musíte prostě jen věřit, aniž byste se ptali »jak« nebo »proč«, musíte věřit slepě, a to pokládáte za veliké! Vy, kdo se v tomto tak pohodlném přístupu považujete za obzvlášť věřící, se tím jednoduše přenášíte přes veškeré pochybnosti a… cítíte se spokojení, chránění, ušlechtilí, zbožní a jste si jisti věčnou blažeností!

Tím jste se však nad pochybnosti nepovznesli, nýbrž jste je jen zbaběle obešli! Byli jste příliš duchovně líní, než abyste sami něco dělali, a dali jste přednost slepé víře před věděním o přirozeném zákonitém dění podle Boží vůle. A k tomu vám dopomohly výmysly lidského mozku. Neboť čím nemožnější, nepochopitelnější je to, čemu máte věřit, tím je také pohodlnější v to uvěřit doslova slepě, protože to v takových případech vůbec jinak nejde. Zde se musí vyloučit vědění a přesvědčení.

Jedině nemožnosti vyžadují slepou, nepodloženou víru, neboť je-li něco možné, ihned to podnítí k vlastnímu přemýšlení. Kde je Pravda, vždy přirozená a důsledná, tam také přichází samo sebou ke slovu přemýšlení a prociťování. Ono zaniká jen tam, kde už není nic přirozeného, kde tedy není Pravda. A jen procítěním vzniká přesvědčení, a jen přesvědčení přináší hodnoty lidskému duchu!

Tak se nyní spolu se vším ostatním uzavírá i kruh, který započal posvátnou nocí v Betlémě. A toto uzavření kruhu musí z podání a tradic vyloučit vše nesprávné a přivodit vítězství Pravdy. Pronikající Světlo rozptýlí temno, které lidé vytvořili!

Všechny legendy, jimiž byl během času obetkán Ježíšův život, musí padnout, aby se ukázal konečně ve vší čistotě a ve shodě s Božími zákony, tak jak to ve stvoření ani jinak nebylo možné. V kultech, které jste si sami vytvořili, jste až dosud lehkověrně a rouhavě popírali dokonalost Stvořitele, svého Boha.

Úmyslně a vědomě si ho v nich představujete tak, jako by jeho vůle nebyla dokonalá! Již jsem o tom hovořil a můžete to kroutit a obracet, jak chcete, nevymluvíte se z toho, že jste byli příliš líní samostatně myslet. Boha nectíte, když slepě uvěříte věcem, které nelze uvést do souladu s prazákony stvoření! A naopak, věříte-li v dokonalost Stvořitelovu, pak musíte vědět, že se zde ve stvoření nemůže odehrát nic, co se také přesně neshoduje s účinkem nezvratně působících zákonů Božích. Jedině tak můžete Boha skutečně uctívat.

Kdo smýšlí jinak, pochybuje o dokonalosti Stvořitele, svého Boha! Neboť kde jsou možné změny, nebo dokonce vylepšení, tam není a nebylo dokonalosti. Vývoj je něco jiného. Ten je ve stvoření předvídán a zamýšlen. Musí se však vždy projevovat jako důsledek působení již existujících zákonů. To všechno ale nemůže přivodit takové události, jaké pokládají mnozí věřící za zcela samozřejmé, zvláště pokud jde o Kristův život.

Probuďte se konečně ze svého snění a staňte se v sobě pravdivými! Pravím vám znovu, že podle zákonů ve stvoření není možné, aby se pozemské tělo zrodilo bez předchozího hrubohmotného plození, právě tak jako je nemožné, aby po pozemské smrti bylo hrubohmotné tělo vyzdviženo do jemnohmotné říše, tím méně do říše bytostné, nebo dokonce duchovní! A poněvadž se Ježíš musel zrodit zde na zemi, podléhalo toto dění také hrubohmotnému Božímu zákonu předchozího plození.

Bůh by byl musel jednat proti svým vlastním zákonům, kdyby se tyto události Kristova života odehrály tak, jak to hlásají tradiční učení. To však Bůh nemůže, poněvadž je od počátku dokonalý, stejně jako je dokonalá jeho vůle, spočívající v zákonech stvoření. Kdo se ještě odvažuje smýšlet jinak, ten pochybuje o této dokonalosti a tím také nakonec o Bohu! Vždyť Bůh bez dokonalosti by nebyl Bohem. Tady neexistují žádné výmluvy, o této samozřejmé jistotě nemůže lidský duch mudrovat, i kdyby se kvůli ní musely zachvět základy tak mnohých dosavadních názorů. Zde existuje jen buď – anebo. Všechno, nebo nic. Zde nelze stavět žádný most, protože v Božství nemůže existovat nic polovičatého, nehotového. Ani v tom ne, co se týká Boha samého!

Ježíš byl zplozen hrubohmotně, jinak by pozemské zrození nebylo možné.

Jen několik málo lidí poznalo tehdy hvězdu jako splnění zaslíbení. K nim náležela i Marie a Josef, který v rozechvění zahalil svou tvář.

Tři králové nalezli cestu ke chlévu a odevzdali pozemské dary; pak ale zanechali dítě bez ochrany, ačkoliv mu měli urovnávat pozemskou cestu svým bohatstvím, svou mocí, aby je ochránili při plnění jeho úkolu. Nepoznali plně svou vznešenou úlohu, ačkoliv byli osvíceni, aby dítě nalezli.

Neklid hnal Marii pryč z Nazaretu a Josef, vida její tiché utrpení a její touhu odejít, jí splnil přání, aby jí udělal radost. Předal vedení tesařské dílny nejstaršímu tovaryši a odcestoval s Marií a dítětem do vzdálené země. Ve shonu práce a v denních starostech vybledla zvolna v obou vzpomínka na zářící hvězdu, zvláště když se Ježíš v dětských letech nijak nápadně neprojevoval, nýbrž byl právě tak přirozený jako všechny děti.

Po návratu domů byl Josef Ježíšovi stále nejlepším otcovským přítelem. Teprve když umíral, spatřil při odpoutávání svého ducha od těla v posledních pozemských okamžicích nad Ježíšem, který stál jediný u jeho úmrtního lože, kříž a holubici. Rozechvěn pronesl poslední slova: »Tak jsi to přece ty!«

Ježíš sám o tom nic nevěděl, dokud ho to netáhlo k Janovi, o němž slyšel, že u Jordánu hlásá moudré učení a křtí.

V hrubohmotném úkonu křtu byl pevně zakotven začátek jeho poslání v hrubohmotnosti. Rouška padla. Ježíš si byl od toho okamžiku vědom, že má přinést pozemskému lidstvu Slovo Otcovo.

Celý jeho život se před vámi rozvine takový, jaký skutečně byl, zbavený všech smyšlenek lidského mozku. S uzavřením kruhu dění v soudu se o něm dozvědí všichni, neboť pak zvítězí Pravda a nesmí již být déle zatemňována.

Marie bojovala sama v sobě s pochybnostmi, zesilovanými mateřskou starostí o syna, až k těžké cestě na Golgatu. Čistě lidsky, a ne nadpozemsky. Teprve tam nakonec ještě poznala Ježíšovo poslání a uvěřila.

Avšak při nynějším opětovném návratu hvězdy mají být Boží milostí napraveny všechny omyly a odčiněny chyby těch, kdo tehdy Kristovi ztížili cestu, pokud tak neučinili ze zarputilosti nebo zlovůle, pokud nyní při uzavření kruhu dojdou k poznání a vynasnaží se napravit, co zanedbali nebo v čem pochybili.

Snaží-li se to odčinit, kyne jim se zářící hvězdou spása. Osvobozeni budou pak moci jásavě děkovat Tomu, jenž v moudrosti a dobrotě stvořil zákony, podle nichž budou tvorové souzeni, ale i spaseni.

BOJ

O NĚJAKÉM ostrém střetu dvou světových názorů až dosud nemohlo být řeči. Boj je tedy špatně volený výraz pro to, co se vlastně děje mezi lidmi rozumu a lidmi vážně hledajícími Pravdu.

Vše, co se dosud odehrávalo, byly jednostranné útoky rozumářů, které se musí nezaujatému pozorovateli jevit jako nápadně neodůvodněné a často směšné. Proti všem, kdo se duchovně snaží o vývoj k vyššímu a ušlechtilejšímu, je vždy po ruce posměch, nepřátelství, ba i pronásledování nejtěžšího druhu, i když oni sami zachovávají tichou zdrženlivost. Vždy se najdou takoví, kteří se snaží lidi usilující vzhůru zadržet posměchem nebo násilím a strhnout je do matného soumraku nebo pokrytectví davů.

Mnozí se přitom stali skutečnými mučedníky, protože rozumových lidí bylo nejen velké množství, ale na své straně měli také pozemskou moc. Co mohou tito lidé poskytnout, je již vyjádřeno ve slově »rozum«. Je to omezení chápavosti, zúžení na čistě pozemské, tedy na nejnepatrnější část vlastního bytí.

Je snadno pochopitelné, že takový přístup nemůže přinést nic dokonalého, ba naprosto nic dobrého lidstvu, jehož bytí probíhá hlavně v těch částech stvoření, které si rozumoví lidé sami uzavřeli. Zvláště když se přitom uváží, že právě nepatrný pozemský život má být významným bodem obratu pro celé bytí a že pronikavě zasahuje do ostatních částí stvoření, těmto lidem zcela nepochopitelných.

Odpovědnost již beztoho hluboce pokleslých rozumových lidí tím roste do nezměrna. Svým silným tlakem přispěje k tomu, že budou stále rychleji hnáni k cíli své volby, až nakonec budou muset sklízet plody toho, co tvrdošíjně a domýšlivě prosazovali.

Rozumoví lidé jsou ti, kdo se zcela podrobili svému vlastnímu rozumu. Je zvláštní, že si po celá tisíciletí osobovali právo vnucovat zákonem a mocí své omezené názory i těm, kdo chtěli žít podle jiného přesvědčení. Tato zcela nelogická osobivost spočívá opět jen v jejich úzké chápavosti, neschopné povznést se do výše. Právě toto omezení jim vytváří vrchol chápání a z něj opět musí povstat domýšlivost, protože se domnívají, že skutečně dosáhli konečné výše. Pro ně samé tomu také tak je, protože pak přichází hranice, kterou překročit nemohou.

Jejich často až nepochopitelně nenávistné útoky proti těm, kdo hledají Pravdu, však při bližším pozorování zřetelně ukazují na bič temnoty, svištící za nimi. Zřídka lze v jejich osočování shledat rysy poctivého chtění, jež by mohlo do jisté míry omluvit často neslýchaný způsob jejich jednání. Ve většině případů je to slepé běsnění, postrádající jakoukoli skutečnou logiku. Nechť se člověk podívá na ty útoky klidně a s rozvahou. Jak zřídka se objeví pojednání, snažící se opravdu věcně přistupovat k přednáškám nebo článkům člověka hledajícího Pravdu.

Bezobsažná méněcennost útoků se nápadně projevuje vždy právě v tom, že nejsou nikdy čistě věcné! Pokaždé je to zastřené nebo zjevné špinění osoby toho, kdo hledá Pravdu. To dělá jen ten, kdo nemůže namítnout nic konkrétního. Kdo Pravdu hledá nebo ji přináší, nepřináší přece svou osobu, nýbrž to, co říká.

Slova se musí zkoumat, ne osoba! Právě rozumoví lidé mají zvyk posvítit si nejprve na osobu a teprve pak zvažovat, mají-li naslouchat jejím slovům. Ve své úzce ohraničené chápavosti potřebují tuto zevní oporu, protože se musejí chytat zevnějšku, aby nepřišli ve zmatek. Vyrábějí tak jalovou konstrukci, nedostatečnou pro lidi a překážející dalšímu postupu.

Kdyby měli v nitru pevnou oporu, nechali by zkrátka mluvit věc proti věci a vynechali by osoby. Toho však nejsou schopni. Také se tomu úmyslně vyhýbají, protože pociťují nebo zčásti vědí, že by byli při řádném klání rychle vyhozeni ze sedla. Často užívaný ironický poukaz na »laické kazatele« nebo »laický výklad« ukazuje něco tak směšně domýšlivého, že každý vážně smýšlející člověk ihned vycítí: »Tady se užívá štítu, aby se křečovitě zakryla jalovost. Vlastní prázdnota se zastírá laciným vývěsním štítem!«

Je to neobratná strategie, která se nemůže dlouho udržet. Jejím účelem je postavit nepohodlné hledatele Pravdy již předem v očích jejich bližních na »podřadný« stupeň, ne-li je přímo zesměšnit nebo přinejmenším zařadit do kategorie »fušerů«, aby je nikdo nebral vážně.

Takové počínání má zabránit tomu, aby se někdo vážně zabýval jejich slovy. Podnětem však není starost, aby se bližní nezdržovali bludným učením ve svém vnitřním vzestupu, ale neurčitý strach ze ztráty vlivu; strach, že rozumáři budou nuceni opustit své pohodlí, sami do všeho vniknout hlouběji než dosud a změnit mnohé, co doposud platilo za nedotknutelné.

Právě toto časté poukazování na »laiky«, to zvláštní pohrdání lidmi, kteří jsou zesíleným a neovlivněným cítěním blíže Pravdě a kteří se neobezdili strnulými formami rozumu, odkrývá slabost, jejíž nebezpečí nemůže ujít žádnému uvažujícímu člověku. Kdo holduje takovým názorům, vylučuje se předem z možnosti být neovlivněným učitelem a vůdcem, neboť je mnohem vzdálenější od Boha a jeho působení než kdokoliv jiný.

Znalost historie různých náboženství se všemi jejich omyly a chybami nepřivede lidi blíže k jejich Bohu, stejně jako je k němu nepřivede ani rozumový výklad bible nebo jiných hodnotných náboženských spisů.

Rozum je a zůstane vázán na prostor a čas. Je tedy připoután k zemi, zatímco Božství i poznávání Boha a jeho vůle je povzneseno nad prostor a čas i nade všechno pomíjivé. Proto nemůže úzce omezený rozum nikdy pochopit Božství.

Z tohoto prostého důvodu také není rozum povolán k objasňování věčných hodnot. Vždyť by si to odporovalo. Kdo si v těchto věcech zakládá na univerzitním diplomu a chce na neovlivněné lidi pohlížet svrchu, projevuje sám svou neschopnost a omezenost. Myslící lidé ihned vycítí předpojatost a budou opatrní vůči tomu, kdo sám takto k opatrnosti nabádá.

Jen povolaní mohou být pravými učiteli. Povolaní jsou ti, kdo k tomu mají vnitřní uschopnění. Tato uschopnění však nemají nic společného s vysokoškolským vzděláním, nýbrž souvisí pouze se záchvěvy zjemnělé citové schopnosti, která se umí povznést nad prostor a čas, tedy nad pojmovou hranici pozemského rozumu.

Kromě toho bude každý vnitřně svobodný člověk hodnotit věc nebo nauku vždy podle toho, co přináší, ne kdo ji přináší. Kdo se ptá napřed po osobě, dává si takové vysvědčení vnitřní chudoby, že většího být nemůže. Zlato je zlato, nechť je má v rukou kníže nebo žebrák.

Tuto nezvratnou skutečnost se však mnozí snaží tvrdošíjně přehlížet a pozměnit právě ve věcech pro duchovního člověka nejcennějších. Samozřejmě se stejně chabým výsledkem jako u zlata. Neboť ti, kdo opravdu hledají, se takovým odvracením nedají ovlivnit a zkoumají věc samu. A ti, kdo jejich vlivu podlehnou, nejsou dosud zralí pro přijetí Pravdy, pro takové Pravda není.

Není však daleko hodina, v níž musí začít boj, který dosud chyběl. Skončí jednostranné ustupování a nadejde čas postavit se jasně tváří v tvář. Tehdy zajde všechna domýšlivost.

MODERNÍ DUCHOVĚDA

MODERNÍ duchověda! Co všechno se shromažďuje pod tímto praporem! Co všechno se tu sejde a co se přitom pod ním vzájemně potírá! Je to rejdiště vážného hledání, nedostatečných vědomostí, velkých plánů, ješitnosti a hlouposti, často i prázdné vychloubačnosti a ještě častěji nejbezohlednějšího obchodování. Z této změti nezřídka vykvétá závist a bezmezná nenávist, která se posléze vybíjí v potměšilé pomstychtivosti nejnižšího druhu.

Za takových okolností ovšem není divu, že mnoho lidí tomuto bláznivému počínání raději uhne z cesty z obavy, že by se otrávili, kdyby s ním přišli do styku. Nemají tak docela nepravdu, protože nesčetní stoupenci duchovědy nepředvádějí svým chováním opravdu nic lákavého, tím méně přitažlivého. Naopak, celé jejich vystupování spíše nabádá k největší opatrnosti.

Zvláštní je, že celá oblast tak zvané duchovědy, kterou zlovolní nebo nevědomí lidé často zaměňují s duchařením, se dnes stále ještě považuje za jakýsi druh země nikoho, v níž si smí každý bez překážky, ba dokonce bezuzdně a bez trestu dělat, co se mu zlíbí.

Za takovou se považuje. Avšak zkušenosti již velmi často dokázaly, že tomu tak není!

Nesčetní průkopníci v tomto oboru, příliš lehkomyslní a vybavení jen domnělými vědomostmi, kteří se odvážili postoupit v bádání o několik kroků kupředu, se stali bezmocnými oběťmi své bezstarostnosti. Smutné však přitom je, že všechny tyto oběti nepřinesly lidstvu ani ten nejmenší prospěch.

Každý takový případ by měl být vlastně důkazem nesprávnosti nastoupené cesty, protože přináší jen škodu, a dokonce zkázu, nikoliv požehnání. Přesto se na těchto pochybených cestách s podivnou tvrdošíjností setrvává a přinášejí se stále nové oběti. Nad každým práškem nově objevené samozřejmosti ve velikém stvoření se spustí velký pokřik a napíší se nesčetná pojednání, která musí vážně hledající lidi odstrašit, poněvadž se v nich zřetelně pociťuje nejisté tápání.

Celé dosavadní bádání lze ve skutečnosti nazvat spíše nebezpečnou hříčkou s pozadím dobrého úmyslu.

Do oblasti duchovědy, pokládané za zemi nikoho, nebude moci člověk nikdy vstoupit beztrestně, dokud se předem nenaučí přihlížet k duchovním zákonům v jejich plném rozsahu. Každý vědomý nebo nevědomý postoj vůči nim, čili nedodržení těchto zákonů, což je totéž jako jejich přestoupení, musí v nevyhnutelném zpětném účinku zasáhnout lehkomyslného nebo opovážlivého smělce, který jich přesně nedbá nebo dbát nedovede.

Kdo chce procházet a probádat nepozemskou úroveň pozemskými možnostmi a prostředky, počíná si jako nedospělé dítě, postavené samotné do pralesa a nemající tušení, jaká nebezpečí mu tam hrozí. Jen silný a dobře vyzbrojený člověk dbající veškeré opatrnosti může mít naději, že projde pralesem beze škody.

Moderním duchovědcům se v jejich dnešním způsobu práce nevede jinak, i když tvrdí, že to myslí vážně a vskutku se odvažují mnohého jen kvůli vědomostem, aby jimi pomohli dostat se jiným lidem přes hranici, u které již dlouho čekají a klepou.

Jako děti stojí před ní ještě dnes tito badatelé, bezmocní, tápající, neznající nebezpečí, která se k nim každým okamžikem valí nebo která jejich prostřednictvím mohou postihnout jiné lidi, když svými tápavými pokusy prolomí jejich přirozený ochranný val anebo otevřou brány, které by bylo pro mnohé lidi lépe nechat zavřené.

To všechno se dá nazvat jen lehkomyslností, ne odvahou, pokud si ti, kdo chtějí proniknout vpřed, nejsou jisti, že vždy a za všech okolností zvládnou všechna možná nebezpečí, hrozící jim samým i ostatním.

Nejméně odpovědně jednají »badatelé«, kteří se zabývají experimenty. Na zločin hypnózy jsem již vícekrát poukázal.*

Jiná skupina experimentátorů se při svých pokusech většinou dopouští jedné politováníhodné chyby: Zřejmě z nevědomosti – neboť jinak by to jistě nedělali – uvádějí jiné citlivé nebo mediální lidi do magnetického, nebo dokonce hypnotického spánku. Chtějí tak zpřístupnit neviditelné vlivy »onoho« světa v naději, že pak pokusné osoby uslyší a zpozorují leccos, co by za plného denního vědomí nedokázaly.

Nejméně v devadesáti pěti případech ze sta tím vydávají pokusné osoby do velkého nebezpečí, k němuž dosud nedorostly. Neboť každý způsob umělého napomáhání k proniknutí do záhrobí je poutáním duše, násilně vháněné do citlivosti mnohem vyššího stupně, než by jí dovolil přirozený vývoj.

Taková oběť pokusů se pojednou duševně ocitá v oblasti, v níž je umělým napomáháním oloupena o přirozenou ochranu nebo ji vůbec nemá, protože přirozená ochrana může vzniknout jen vlastním zdravým vnitřním vývojem.

Takového politováníhodného člověka je nutno si obrazně představit, jako kdyby byl obnažený přivázán ke kůlu jako návnada v nebezpečné krajině, aby k sobě přilákal tamější neznámý život a vlivy, nechal je na sebe působit a podal o nich zprávu. Nebo proto, aby se i druhým staly viditelnými různé účinky a on k tomu poskytl ze svého pozemského těla určité substance.

Taková pokusná osoba může dočasně sdělovat přihlížejícímu jako telefonem všechno, co se kolem děje, poněvadž její předsunutá duše je nucena udržovat spojení s pozemským tělem.

Je-li však tato uměle předsunutá hlídka nějak napadena, nemůže se bránit, protože nemá přirozenou ochranu; je bez pomoci vydána všemu na pospas, neboť byla za pomoci druhých nepřirozeně postavena do oblasti, kam svým vlastním vývojem dosud nedospěla nebo kam neměla vůbec přijít. A tak zvaný badatel, který ji tam svou vědychtivostí vysunul, jí může právě tak málo pomoci, protože je sám nezkušeným cizincem tam, odkud nebezpečí přichází, a tudíž nemůže podniknout nic k její ochraně.

Tak se stávají z badatelů zločinci, aniž by tomu chtěli a aniž by za to mohli být stíháni pozemskými soudy. To však nebrání duchovním zákonům, aby nezapůsobily s plnou ostrostí svých zpětných účinků a nepřipoutaly badatele k jeho oběti.

Mnohá pokusná osoba byla přitom jemnohmotně napadena a takový útok se dříve nebo později, často však ihned projevil i hrubohmotně tělesně nemocí nebo smrtí. To však ještě neznamená odstranění duševní újmy.

Pozorovatelé, kteří si říkají badatelé a nutí své oběti do neznámých oblastí, jsou při těchto nebezpečných experimentech zpravidla dobře pozemsky chráněni svým tělem a denním vědomím.

Zřídka se stane, že i jim hrozí nebezpečí současně s pokusnými osobami, že tedy nebezpečí ihned přechází i na ně. Avšak po pozemské smrti, při přechodu do jemnohmotného světa, musí v důsledku svého připoutání k obětem bezpodmínečně tam, kam byly tyto oběti strženy, aby teprve společně s nimi opět pomalu stoupali.

Umělé vypuzení duše do jiné oblasti neznamená vždy, že duše vystoupí z těla a vznese se někam jinam. Ve většině případů zůstává klidně v těle. Magnetickým nebo hypnotickým spánkem se stává jen nepřirozeně citlivou, takže reaguje na mnohem jemnější proudy a vlivy, než by mohla v přirozeném stavu.

Je samozřejmé, že v tomto nepřirozeném stavu nemá duše plnou sílu, kterou by měla, kdyby až sem dospěla sama svým vnitřním vývojem; kdyby tedy stála pevně a bezpečně na nové, jemnější půdě, vzdorujíc všem vlivům s rovnocennou silou.

Z tohoto uměle vytvořeného nedostatku zdravé, plné síly vzniká nerovnováha a musí přivodit poruchy. Nevyhnutelným následkem je pak zkalení všech citů, a tím i zkreslení skutečnosti.

Původci mylných sdělení a nesčetných omylů jsou jen a jen badatelé sami se svým škodlivým napomáháním. Proto se stává, že mnoho dosavadních okultních tzv. »objevů« nesouhlasí s přísnou logikou. Obsahují nesčetné omyly, které až dosud nemohly být rozpoznány.

Těmito očividně pochybenými cestami se nedocílí ani to nejmenší, co by mohlo přinést lidem aspoň trochu užitku nebo požehnání.

Prospět může ve skutečnosti lidem jen to, co jim pomáhá vzhůru nebo tam alespoň ukazuje cestu. Něco takového je však při těchto pokusech předem a navždy naprosto vyloučeno.

Umělým přispěním dokáže badatel nakonec přece jen někdy vypudit citlivého nebo mediálního člověka z pozemského hrubohmotného těla do nejbližšího jemnohmotného světa, avšak ani o vlásek výše než tam, kam tento člověk tak jako tak svým vnitřním stavem patří. Naopak, umělým napomáháním ho nedokáže přivést ani tam, nýbrž vždy jen do okolí, které je všemu pozemskému nejblíže.

Toto okolí, zemi nejbližší, může však obsahovat jen to, co je na onom světě těsně připoutáno k zemi, co na ni zůstává vázáno svou méněcenností, neřestmi a náruživostí.

Přirozeně se bude tu a tam v tomto okolí přechodně zdržovat i něco pokročilejšího. Ale to nelze očekávat vždy. Nic vznešeného v něm podle přírodních zákonů prostě být nemůže. Spíše by se svět vyvrátil ze základů, nebo… by musela být v některém z přítomných lidí přece jen půda k zakotvení Světla!

Ale sotva lze předpokládat, že by byla v pokusné osobě nebo v tápajícím badateli. Pokusy tedy i nadále zůstávají nebezpečné a bezúčelné.

Je též jisté, že nic skutečně vyššího se médiu nemůže přiblížit, tím méně hovořit jeho prostřednictvím, není-li přítomen výše vyvinutý člověk, působící očistně na všechno hrubší. Materializace z vyšších úrovní nepřichází v úvahu vůbec, nejméně pak při oblíbených žertovných hrách s klepáním, s pohybováním předměty atd. Ta propast je příliš veliká, než aby se dala jen tak beze všeho překlenout.

I za přítomnosti média mohou všechny tyto věci provádět jen ti z onoho světa, kdo jsou ještě velmi těsně spojeni s hmotou. Kdyby to bylo možné jinak, totiž aby se vznešené osobnosti mohly jen tak snadno spojit s lidmi, byl by se Kristus nemusel vůbec stát člověkem, ale byl by mohl své poslání splnit i bez této oběti.** Dnešní lidé jistě nejsou duševně výše vyvinuti, než byli lidé za dob Ježíšových, takže se nelze domnívat, že by dnes spojení se Světlem mohlo být snazší než tehdy.

Duchovědci sice říkají, že svými výzkumy chtějí především potvrdit existenci záhrobního světa, jmenovitě pokračování života po pozemské smrti, a že při dnešní všeobecně panující pochybovačnosti je zapotřebí silné a hrubé střelby, tedy pozemsky hmatatelných důkazů, aby se prolomila obrana odpůrců.

Ale toto zdůvodnění neomlouvá lehkomyslnost, s níž se stále znovu a znovu dávají v sázku lidské duše!

Kromě toho není naprosto nutné chtít přesvědčovat zlovolné odpůrce. Je přece známo, že by nebyli ochotni uvěřit, ani kdyby k nim přišel anděl přímo z nebe, aby jim zvěstoval Pravdu. Po jeho odchodu by stejně tvrdili, že to byla davová halucinace, nebo by se jinak vymluvili. I kdyby něco nebo někdo zůstal v pozemském, tedy nezmizel či se nestal opět neviditelným, našli by zase jiné vytáčky, protože by byl zase příliš pozemský pro lidi, kteří nechtějí věřit v záhrobní život.

Neváhali by prohlásit takový důkaz za podvod a člověka za snílka, fanatika nebo za podvodníka. Ať by to bylo příliš pozemské, příliš nadpozemské či obojí dohromady, vždycky by něco namítali a měli pochybnosti. A kdyby si nevěděli rady jinak, házeli by blátem, přešli by i k silnějším útokům a neštítili by se ani násilností.

K přesvědčování těchto lidí nejsou oběti namístě! Ještě méně však k přesvědčování mnohých tak zvaných stoupenců. Ti si ve své prazvláštní pýše myslí, že kvůli své víře v záhrobní život, ostatně většinou poněkud nejasné a fantastické, mají právo vznášet určité požadavky a domnívají se, že sami musí něco »vidět« nebo »zažít«. Očekávají od svých vůdců nějaké znamení z onoho světa jako odměnu za to, že jsou hodní.

Stejně směšně působí i jejich samozřejmá očekávání a zasvěcený, shovívavě odpouštějící úsměv, jímž vlastně prozrazují svou nevědomost. Je to jed, chtít těmto davům ještě pořádat představení. Poněvadž se domnívají, že toho tolik vědí, nejsou jim pokusy ničím jiným než zaslouženými hodinami zábavy, při nichž obyvatelé onoho světa mají představovat varietní umělce.

Odhlédněme však nyní od velkých experimentů a povšimněme si těch malých, jako je pohybování stolkem. Ty vůbec nejsou tak neškodné, jak si lidé myslí, nýbrž se svou možností snadného šíření jsou velmi vážným nebezpečím!

Každý by měl být před nimi varován. Vědoucí se s hrůzou odvracejí, když vidí, jak lehkovážně se s těmito věcmi zachází. Četní stoupenci se snaží uplatnit své »vědění« v kroužcích, kde podněcují k pokusům s pohyby stolku, nebo s úsměvem či tajuplným šepotem zavádějí do rodin téměř dětinská cvičení s písmeny a sklenicí či jiným pomocným prostředkem. Položí-li se na něj lehce ruka, sune se nebo je tažen nad různá písmena, takže se tvoří slova.

To vše se s příšernou rychlostí vyvinulo až ve společenské hry, prováděné za smíchu, vtipkování a někdy i příjemného mrazení.

V rodinách pak denně sedávají starší i mladší ženy pospolu kolem stolečku nebo také samy nad kusem lepenky s písmeny, nakreslenými pokud možno zcela určitým způsobem, aby nechyběly kejkle podněcující fantazii, jinak však zcela zbytečné. Vždyť by to šlo i bez nich, má-li k tomu dotyčná osoba jen trochu sklon. A takových je bezpočet!

Moderní duchovědci a vůdcové okultních sdružení mají z takových her radost, protože se při nich tvoří skutečná slova a věty, aniž na ně dotyčná osoba vědomě nebo nevědomě myslí. To ji pak snadno přesvědčí a ona rozmnoží počet stoupenců »okultismu«.

O tomto nešvaru pojednávají spisy okultních směrů, doporučují jej řečníci, vyrábějí a prodávají se pomůcky, které jej usnadňují. Tak si téměř celý okultní svět počíná jako dobře pracující přisluhovač temna a přitom je poctivě přesvědčen, že je knězem Světla!

Již jen tyto děje dokazují naprostou nevědomost, v níž vězí okultní snahy tohoto druhu. Dokazují, že nikdo ze všech těch zúčastněných lidí není skutečně vidoucí. I když se z těchto počátků tu a tam vypracuje některé dobré médium, či správněji řečeno, je-li do toho dobré médium zpočátku přechodně zataženo, není to důkazem opaku.

Ti nemnozí lidé, kteří jsou již předem určeni za média, mají ve svém přirozeném vývoji na každém jeho stupni úplně jinou pečlivě přizpůsobenou ochranu, kterou jiní nemají. Tato ochrana však působí jen při vlastním přirozeném vývoji média, bez jakéhokoliv umělého napomáhání. Neboť jen ve všem přirozeném spočívá ochrana jako samozřejmost.

Jakmile do tohoto děje vstoupí jen sebemenší napomáhání, ať již cvičení osoby samé nebo magnetický spánek či hypnóza za pomoci jiných, stává se nepřirozeným a již plně nezapadá do přirozených zákonů, které jedině jsou schopny ochranu poskytnout. Přidruží-li se k napomáhání ještě i nevědomost, jaká je dnes všude, stane se to osudným. Chtění samo nikdy nenahradí schopnosti. A nikdo nemá meze svých schopností překračovat.

Není ovšem vyloučeno, že mezi statisíci lidí, zabývajících se těmito nebezpečnými hříčkami, vyvázne tu a tam někdo skutečně bez úhony, poněvadž má dobrou ochranu. Mnozí mohou být rovněž poškozeni jen natolik, že to zatím pozemsky nepozorují. Teprve po odchodu z tohoto světa náhle poznají, jaké to ve skutečnosti prováděli hlouposti. Jsou ovšem také další, kteří si jako následky odnášejí již pozemsky viditelné škody, i když za svého pozemského života nepoznají jejich skutečnou příčinu.

Proto musí být konečně vysvětlen jemnohmotný a duchovní děj, provázející tyto hříčky. Je právě tak jednoduchý jako všechno ve stvoření, není nijak komplikovaný, přece je však složitější, než si mnozí myslí.

Jak to dnes vypadá na Zemi, získalo vinou chtění lidstva nadvládu nade vším hmotným temno. Bezpečně tak stojí v celé hmotnosti jako na vlastní, důvěrně mu známé půdě, a může proto ve hmotném i plně působit. Je zde tedy ve svém živlu, bojuje na známém poli. Proto má v nynější době v celé hrubohmotnosti převahu nad Světlem.

Z toho plyne, že ve všem hmotném je síla temna větší než síla Světla. Při takových hříčkách, jako je pohybování stolkem atd. tedy nepřichází vůbec v úvahu nic světlého, vznešeného. Můžeme nejvýše mluvit o špatném, tedy temném, a o lepším, tedy světlejším.

Používá-li člověk stolku, sklenice nebo vůbec nějakého hrubohmotného předmětu, vstupuje na bojiště důvěrně známé temnu. Je to půda, kterou temnoty považují za své vlastnictví. Tím se jim předem ponechává převaha, proti níž nelze použít přiměřené ochrany.

Pozorujme nyní spiritistickou seanci nebo jen společenskou hru se stolkem a sledujme přitom duchovní, nebo správněji řečeno jemnohmotné děje.

Přistoupí-li jeden nebo více lidí ke stolku s přáním, aby se jeho prostřednictvím projevili obyvatelé záhrobí a formovali slova, buď klepáním nebo častěji pohyby stolku, přitáhne se tak prostřednictvím hmotného předmětu především temno a to pak přebírá projevy.

S velkou obratností používají temní z onoho světa vznešeně znějící slova, snaží se žádoucím způsobem odpovídat lidem na jejich myšlenky, pro ně přece snadno čitelné, ale ve vážných otázkách je pak vždy zavádějí. Při dalších seancích se je snaží stále více dostávat pod svůj vliv a tak je pomalu ale jistě stahovat dolů. Přitom ponechávají tyto oklamané velmi dovedně ve víře, že jdou vzhůru.

Dostane-li se však hned na počátku nebo i později prostřednictvím stolku ke slovu zesnulý příbuzný nebo přítel, což se stává velmi často, lze klam provést ještě snadněji. Lidé poznají, že se jim opravdu projevil určitý přítel, a když prostřednictvím stolku přicházejí další projevy, věří, že je to stále on.

Ale tak tomu není! Nejenže si stále číhající temno obratně vypůjčí jméno, aby dodalo svým klamům co nejvěrohodnější ráz a získalo důvěru tazatelů, ale jde dokonce tak daleko, že temný zasáhne do věty, kterou skutečný přítel začal, a úmyslně ji nesprávně dokončí. Pak dojde k málo známé skutečnosti, že na jedné plynule a souvisle projevené větě byli zúčastněni dva, aniž to tazatel postřehl. Nejdříve skutečný a snad i světlý, tedy čistší přítel, a pak temný, zlovolný.

Následky si lze snadno domyslet. Stane-li se to stoupenci takových seancí, je zklamán a ve své víře otřesen. Je-li obětí protivník, použije této události k zesílení svého posměchu a svých pochybností, někdy i k prudkým útokům na celou věc. Ve skutečnosti se však oba mýlí, což je nutno přičíst nevědomosti, panující až doposud v této oblasti.

Děj se však odehrává úplně přirozeně. Přistoupí-li ke stolku světlejší, skutečný přítel, aby vyhověl tazatelovu přání a projevil se, musí od něj ihned odstoupit, jakmile se k němu prodere temný. Ten může prostřednictvím hmoty stolku vyvinout větší sílu, protože všechno hmotné je dnes územím temna.

Chybu udělal člověk, který zvolil hmotný předmět, a připravil tak již předem nerovnou půdu. Hutné, těžké, tedy temné je hrubohmotné materii co do hutnosti bližší než světlé, čisté a lehčí, a tak může vyvinout větší sílu.

Na druhé straně však světlejší, které se může ještě projevovat prostřednictvím hmoty, musí mít do jisté míry také ještě hutnost blízkou hmotě, jinak by se již vůbec nemohlo s hmotou spojit a projevit se. Projevit se však znamená ke hmotě se přiblížit, tedy se i ušpinit, vytvořilo-li se pomocí hmoty spojení s temnem.

Aby se vyhnul tomuto nebezpečí, nezbývá světlejšímu nic jiného, než se rychle vzdálit od stolku nebo jiné pomůcky, jakmile po nich sáhne temný. Tedy vzdálit se od hmoty jako spojovacího článku přemosťujícího přirozenou dělicí a ochrannou propast.

Z onoho světa pak již nelze zabránit, aby v takových případech nebyl experimentující člověk vydán nízkým vlivům. Vždyť přece svým vlastním jednáním nic jiného nechtěl. Neznalost zákonů ho neochrání ani zde.

V těchto dějích naleznou mnozí vysvětlení nejasností a vyřešení četných záhadných rozporů; snad pak mnozí lidé takových nebezpečných hraček zanechají.

Stejně podrobně by se dalo vylíčit nebezpečí všech ostatních pokusů, nebezpečí mnohem větší a dalekosáhlejší. Avšak prozatím postačí vysvětlení těchto nejobvyklejších a nejrozšířenějších jevů.

Pouze na jedno další nebezpečí je třeba ještě upozornit. Takovými dotazy a dožadováním se odpovědí a rad stávají se lidé velmi nesamostatnými a závislými, a to je opak vlastního účelu pozemského života.

Cesta je tedy chybná v každém směru. Přináší jen škodu a nikoliv užitek. Je to lezení po zemi za stálého nebezpečí, že se člověk setká s odpornou havětí, vyčerpá své síly, a nakonec zůstane ležet na cestě vyčerpán… pro nic.

Tímto »badatelským úsilím« se však velmi škodí také obyvatelům onoho světa.

Mnohým temným se tak poskytuje příležitost, ba dokonce jsou uváděni v pokušení páchat zlo a znovu se proviňovat, k čemuž by se jinak tak snadno nedostali. Jiní jsou opět zdržováni ve svém úsilí směřovat vzhůru neustálou vázaností na přání a myšlenky tazatelů.

Nahlíženo jasným zrakem, jeví se tato badatelská činnost často tak dětinsky svéhlavá, tak prosáklá nejbezohlednějším sobectvím, přitom však také tak pošetilá, že se člověk musí s podivem ptát, jak je vůbec možné, že někdo chce veřejnosti zpřístupnit pevninu, z níž sám ve skutečnosti nezná ani ten nejmenší kousek.

Je také nesprávné, že se celé zkoumání odehrává před zraky široké veřejnosti. Tím se přenechává volné pole fantastům a šarlatánům a lidem se ztěžuje získání důvěry v této oblasti.

V žádném oboru se to přece nikdy nedělo. Každý výzkum, dnes uznávaný za úspěšný, doznal v době hledání mnoha omylů; ty se však nevynášely na veřejnost. Publikování neúspěchů veřejnost unaví a ona časem o věc ztratí zájem. Hlavní proud síly a nadšení se pak vytratí ještě dříve, než se nalezne konečná pravda. Lidé se pak již nedokáží vzchopit k radosti.

Zvraty následující po poznání omylů se stávají ostrými zbraněmi v rukou nepřátel. Ti mohou časem vyvolat u statisíců lidí takovou nedůvěru, že až nakonec přijde skutečná Pravda, nebudou chtít vážně se jí zabývat ze samé obavy před novým zklamáním. Zacpou si uši a zmeškají tak poslední lhůtu ke vzestupu za Světlem.

Tak dosáhne temno nového vítězství. Může poděkovat badatelům, kteří mu podali ruce a kteří se rádi a pyšně prohlašují za vůdce moderní duchovědy.

* Přednáška »Zločin hypnózy«

** Přednáška »Spasitel«

NESPRÁVNÉ CESTY

LIDÉ ŽIJÍ až na malé výjimky v bezmezném a pro ně velmi osudném omylu.

Bůh nepotřebuje za nimi běhat a prosit je, aby uvěřili v jeho jsoucnost. Ani nevysílal své služebníky k neustálému napomínání, aby se lidé od něj neodvraceli. Vždyť by to bylo směšné. Takto myslet a něco takového očekávat je znevažování a snižování vznešenosti Boží.

Toto mylné pojetí způsobuje velké škody. Je živeno jednáním mnoha skutečně vážných duchovních pastýřů, kteří se v opravdové lásce k Bohu a k lidem neustále pokoušejí obracet na víru lidi, mající smysl jen pro pozemské, přesvědčovat je a získávat pro církev. To vše přispívá jen k bezmeznému stupňování beztak již velké domýšlivosti člověka na vlastní důležitost. Nakonec se mnozí skutečně domnívají, že je třeba se jich doprošovat, aby chtěli dobro.

Z toho vzniká i podivný postoj mnoha »věřících«, spíše odstrašujících příkladů než vzorů. Tisíce a tisíce lidí v sobě pociťují jisté zadostiučinění, povznesení při pomyšlení, že věří v Boha, že se s veškerou vážností modlí a svým bližním úmyslně neškodí.

Toto vnitřní »povznesení« vnímají jako jakousi odplatu za dobro, Boží dík za svou poslušnost, cítí se být spojeni s Bohem a někdy na něj také myslí s jistým posvátným rozechvěním, budícím a zanechávajícím pocit blaženosti, jímž se šťastně opájejí.

Ale tyto zástupy věřících jdou mylnou cestou. Žijí šťastně v bludu, který si sami vytvořili a který je řadí k farizejům, přinášejícím své malé oběti se skutečným, ale pomýleným pocitem vděčnosti: »Pane, děkuji Ti, že nejsem jako ti druzí.« Sice to nevysloví, ani to tak ve skutečnosti nemyslí, ale ten »povznášející pocit« v jejich nitru není ničím jiným než takovou podvědomou děkovnou modlitbou, kterou již Kristus označil za nesprávnou.

Vnitřní »povznesení« není v těchto případech nic jiného než projev sebeuspokojení, vyvolaného modlitbou nebo záměrně vytvářenými dobrými myšlenkami. Ti, kdo o sobě říkají, že jsou pokorní, jsou většinou skutečné pokoře velmi vzdáleni! Mluvit s takovými věřícími se dá často jen se sebezapřením. S takovým přístupem nikdy nedosáhnou blaženosti, o níž se domnívají, že už ji mají jistou! Ať si dají pozor, aby se neztratili v duchovní pýše, již považují za pokoru.

Mnozí z dnešních nevěřících vejdou snáze do království Božího než všechny ty zástupy, které ve své domýšlivé pokoře ve skutečnosti nepředstupují před Boha s prosbou, nýbrž nepřímo požadují, aby je odměnil za jejich modlitby a zbožná slova. Jejich prosby jsou požadavky, jejich chování je pokrytectví. Budou odvanuti od tváře Boží jako prázdné plevy. Odměnu nepochybně dostanou, ale jinou, než si myslí. Nasytili se dostatečně již na zemi u vědomí své vlastní ceny.

Pocit blaha zanikne brzy po přechodu do jemnohmotného světa. V něm vystoupí do popředí vnitřní cítění, dosud sotva tušené, zatímco pocit, dosud vzbuzovaný převážně jen myšlenkami, se rozplyne v nic.

Vnitřní tiché, tak zvaně pokorné očekávání něčeho lepšího není ve skutečnosti ničím jiným než požadováním, ať již je vyjádřeno sebekrásnějšími slovy.

Avšak každý požadavek je troufalost. Jedině Bůh má právo požadovat! Ani Kristus nepřišel se svým poselstvím k lidem s prosbou, nýbrž s výstrahou a požadavkem. Objasňoval sice posluchačům Pravdu, ale nestavěl jim před oči vábivé odměny, aby je podnítil k polepšení. Přikazoval vážně hledajícím klidně a přísně: »Jděte a jednejte podle toho!«

S požadavkem stojí Bůh před lidstvem, ne s vábením a prošením, ani s nářkem a smutkem. Klidně ponechá všechny špatné, ba i všechny kolísavé temnu, aby ti, kdo usilují vzhůru, už nebyli vystaveni útokům, a ti ostatní aby na sobě důkladně prožili všechno, co sami považují za správné. Tak dospějí k poznání svého omylu!

CO DNES ODDĚLUJE TOLIK LIDÍ OD SVĚTLA?

JAKO HLUBOKÁ NOC spočívá jemnohmotné temno nad Zemí. Již velmi dlouho. Drží Zemi v dusivém sevření tak těsně a pevně, že se každý stoupající světlý cit podobá plameni, který ztrácí sílu nedostatkem kyslíku, rychle bledne a pohasíná.

Strašlivý je tento jemnohmotný stav a projevuje se dnes svými nejhoršími účinky. Kdo by směl vidět jen na pět vteřin toto dění, toho by zděšení připravilo o všechnu naději na záchranu! –

A to všechno způsobilo jen provinění lidí, jejich sklon k nízkosti. Největším nepřítelem si přitom bylo lidstvo samo. Dokonce i ti nemnozí, kteří se znovu vážně snaží směřovat k výšinám, se ocitají v nebezpečí, že budou také strženi do hlubin, pro něž dnes ostatní dozrávají závratnou rychlostí.

Je to jako objetí, po němž nevyhnutelně následuje smrtící vysávání. Vstřebání do těžké a husté bažiny, v níž všechno bez hlesu zahyne. To už není zápas, ale jen tiché, němé, příšerné rdoušení.

A člověk to nepoznává. Duchovní lenost ho činí slepým vůči tomuto zhoubnému dění.

Bažina však stále vysílá své jedovaté výpary, zvolna zmáhající i ty dosud silné a bdělé, aby i oni, usínající a zbaveni síly, do ní spolu s ostatními zapadli.

Tak to dnes vypadá na Zemi. Není to obraz, co zde rozvíjím, nýbrž život! Protože všechno jemnohmotné má formy utvářené a oživované cítěním lidí, opravdu se takové dění trvale odehrává. A to je prostředí, které lidi čeká, až odejdou z této země a nebudou moci být vedeni vzhůru ke světlejším a krásnějším nivám.

Avšak temno se stahuje stále více.

Blíží se proto doba, kdy Země bude muset být po nějaký čas ponechána vládě temna bez přímé pomoci ze Světla, protože si to tak lidstvo svým chtěním vynutilo. Následky chtění většiny lidstva musely přivodit tento konec. – Je to doba, kterou směl kdysi spatřit Jan, doba, kdy Bůh zahalí svou tvář. –

Noc je všude vůkol. Ale v největší tísni, kdy všemu, i tomu lepšímu hrozí utonutí, svítají současně i ranní červánky! Tyto ranní červánky však přinesou nejdříve bolesti velké očisty. Očisty, která musí nevyhnutelně přijít, dříve než započne záchrana všech vážně hledajících. Neboť nikomu z těch, kdo usilují o nízké, nemůže být podána ruka ku pomoci! Mají se zřítit až do hrůzyplných hlubin, kde jedině mohou ještě doufat v probuzení, a to trýzní, jíž se musí zhnusit sobě samým.

Ti, kdo dosud mohli posměšně a zdánlivě beztrestně klást překážky lidem usilujícím vzhůru, zmlknou a zamyslí se, až nakonec budou ještě žebrat a sténavě se doprošovat Pravdy.

Nebudou to potom mít tak snadné, nýbrž budou nezadržitelně vehnáni mezi mlýnské kameny neúprosných zákonů Božské spravedlnosti, až v prožití dospějí k poznání svých omylů. –

Na svých cestách jsem mohl poznat, že mezi líné lidské duchy byla vhozena hořící pochodeň mými slovy, která praví, že v člověku není nic Božského. Přitom se právě nyní vyvíjí velká snaha objevit Boha v sobě, a tak se nakonec také stát Bohem!

Má slova proto mnohde vzbudila neklid, lidstvo se jim snaží vzepřít, protože chce slyšet jen slova uspávající a uklidňující, která mu lahodí!

Ti, kdo se takto vzpírají, jsou jen zbabělci, nejraději se skrývající sami před sebou, jen aby zůstali v přítmí, kde se to tak krásně a klidně sní podle vlastních přání.

Ne každý dokáže snést, aby byl vystaven světlu Pravdy, jasně a nemilosrdně ukazujícímu vady a skvrny na jeho rouchu.

Úsměškem, posměchem nebo nepřátelstvím chtějí takoví lidé zabránit příchodu dne, který dá zřetelně poznat, na jakých hliněných nohách stojí neudržitelná modla jejich »já«. Tito pošetilci hrají sami sobě masopustní maškarádu, po níž bude neúprosně následovat šedivá popeleční středa. Svými pomýlenými názory chtějí přece zbožňovat jen sami sebe a v nich se cítí pozemsky blažení a spokojení. Předem považují za nepřítele každého, kdo je z tohoto líného klidu vyruší.

Ale všechno vzpírání jim tentokrát nebude nic platné!

Sebezbožštění, tvrzení, že v člověku je Božské, je sahání špinavýma rukama po vznešenosti a čistotě vašeho Boha, zneuctění toho nejsvětějšího, k čemu vzhlížíte s nejblaženější důvěrou! –

Ve vašem nitru stojí oltář, který má sloužit k uctívání vašeho Boha. Tímto oltářem je vaše schopnost cítění. Je-li čistá, má přímé spojení s duchovní úrovní a tím i s rájem. Pak bývají okamžiky, v nichž i vy můžete plně pocítit blízkost svého Boha, jak se to často stává v nejhlubší bolesti a v největší radosti.

Pak vyciťujete jeho blízkost stejně, jako ji trvale prožívají v ráji věční praduchovní, s nimiž jste v takových chvílích úzce spojeni. Silné rozechvění, vyvolané velikou radostí stejně jako hlubokou bolestí, zatlačí vše pozemsky nízké na několik vteřin daleko do pozadí, a tím se uvolní čistota citu, která okamžitě vytvoří most ke stejnorodé čistotě, oživující vám ráj.

To je největším štěstím lidského ducha. Věční v ráji žijí v takovém stavu trvale. Přináší jim nádhernou jistotu naprostého bezpečí. Věční si přitom plně uvědomují blízkost svého vznešeného Boha, v jehož síle stojí, současně však samozřejmě uznávají, že jsou na své největší výši a že nikdy nebudou schopni Boha uzřít.

To je však netísní, nýbrž poznání jeho nepřístupné velikosti je přivádí k jásavému díku za nevýslovnou milost, kterou stále projevuje vůči maličkým tvorům.

A z takového štěstí se může těšit i pozemský člověk. Je zcela správné, říká-li se, že pozemský člověk pociťuje v posvátných okamžicích blízkost svého Boha. Ale stává se to rouháním, chce-li někdo z tohoto vnímání nádherné blízkosti Boží vyvozovat tvrzení, že má sám v sobě jiskru Božství.

Ruku v ruce s tímto tvrzením jde také znevažování Božské lásky. Jak může někdo poměřovat Boží lásku měřítkem lásky lidské? Nebo ji dokonce stavět co do hodnoty pod lidskou lásku? Pohleďte na lidi, kteří si představují Božskou lásku jako nejvyšší ideál tak, že jen vše tiše snáší, a k tomu ještě všechno odpouští! Chtějí spatřovat Božské v tom, že si nechá líbit od nižších tvorů všechnu nevychovanost, jak to činí jen největší slaboch, největší zbabělec, kterým se proto pohrdá. Uvědomte si přece, jaká v tom tkví nehorázná potupa!

Lidé chtějí beztrestně hřešit, aby si pak ještě nakonec mysleli, že udělají svému Bohu radost, když si od něj nechají odpustit bez odpykání svou vinu! K takovému názoru může dospět buď bezmezná omezenost, trestuhodná lenost nebo poznání beznadějné slabosti vlastního chtění k dobru a ke vzestupu. Jedno je však právě tak zavrženíhodné jako druhé.

Představte si Božskou lásku! Křišťálově jasnou, zářící, čistou a velikou! Dokážete si při tom představit, že by mohla být tak nasládle slabošská, poníženecky povolná, jakou by ji lidé tak rádi chtěli mít? Chtějí vybudovat klamnou velikost tam, kde si přejí slabost. Tvoří si klamný obraz, aby mohli sami sobě něco předstírat, aby se ukonejšili tváří v tvář vlastní nedostatečnosti, ochotně je ponechávající ve službách temna.

Kde je tu svěžest a síla, která nezbytně patří ke křišťálové čistotě Božské lásky? Božská láska je neoddělitelná od nanejvýš přísné Božské spravedlnosti. Ona je dokonce sama touto spravedlností. Spravedlnost je láska a láska tkví opět jen ve spravedlnosti. Jedině v ní také spočívá Boží odpuštění.

Je správné, učí-li církve, že Bůh všechno odpouští. A skutečně odpouští! Na rozdíl od člověka, který považuje za trvale nehodného i toho, kdo již odpykal nějaké malé provinění. Takovým myšlením se proviňuje dvojnásob, protože nejedná podle vůle Boží. Zde chybí lidské lásce spravedlnost.

Působení tvůrčí vůle Boží očišťuje každého lidského ducha od viny, pokud usiluje do výšin, buď tím, že sám všechno prožije, nebo že se dobrovolně polepší.

Vrátí-li se z těchto mlýnů ve hmotnosti zpět do duchovní úrovně, stojí v říši svého Stvořitele čistý a nepadá na váhu, v čem kdy chybil. Je právě tak čistý jako ten, kdo se ještě nikdy neprovinil. Avšak předtím vede jeho cesta účinkem Božských zákonů a v této skutečnosti je záruka Božího odpuštění, jeho milosti.

Což dnes častokrát nezaznívá zděšená otázka: Jak mohla nadejít léta takového utrpení z Boží vůle? Kde zůstává láska, kde spravedlnost? Ptá se tak lidstvo, táží se národy, často i rodiny a jednotliví lidé. Nemělo by jim to být spíše důkazem, že Boží láska je přece jen jiná, než jak si ji mnohý představuje? Pokuste se jednou až do konce domyslet vše odpouštějící lásku Boží tak, jak si ji lidé křečovitě snaží představovat! Že všechno snáší, a nakonec ještě velkomyslně odpouští, aniž by své provinění musel člověk odčinit. Jak žalostný by musel být výsledek! Považuje se člověk za tak cenného, že má kvůli němu trpět jeho Bůh? Myslí si, že je snad ještě cennější než Bůh? Co všechno se skrývá za touto opovážlivostí lidí. –

Při klidném uvažování musíte klopýtat přes tisíceré překážky a k závěru můžete dojít jen tehdy, když Boha snížíte, když ho učiníte nedokonalým.

On však byl, je a zůstane dokonalý, lhostejno, jak se k tomu lidé staví.

Jeho odpuštění tkví ve spravedlnosti. V ničem jiném. A jedině v této neproměnné spravedlnosti spočívá také jeho veliká, dosud nepoznaná láska!

Odvykněte si zde používat pozemských měřítek. Boží spravedlnost a Boží láska platí lidskému duchu. Hmotné přitom vůbec nerozhoduje. Vždyť ono je lidským duchem samým jen formováno a bez něj nemá života.

Proč se tak často trápíte ryze pozemskými maličkostmi, které pociťujete jako provinění a které jím vůbec nejsou?

Jen to, co chce při jednání duch, je rozhodující pro zákony Boží ve stvoření. Duchovní vůlí však není činnost myšlenková, nýbrž nejvnitřnější cítění, vlastní chtění člověka, které jediné může uvést do pohybu zákony onoho světa a také je samočinně do pohybu uvádí.

Božská láska se nedá lidmi snižovat, neboť v ní také spočívají ve stvoření železné zákony Boží vůle, která je nesena láskou. A tyto zákony působí podle toho, jak se k nim člověk staví. Mohou ho spojovat s blízkostí Boží, nebo utvořit přehradu, kterou nelze nijak rozbořit, leda tím, že se člověk těmto zákonům konečně přizpůsobí. To znamená totéž co poslušnost, v níž jedině může najít svou spásu, své štěstí.

Celé toto veliké dílo je jednolité, nemá nedostatky ani trhliny. Každý pošetilec, každý blázen, který chce něco jiného, si přitom rozbije hlavu. –

Božská láska činí jen to, co každému lidskému duchu prospívá, ne však to, co mu na zemi dělá radost a co je mu příjemné. Sahá mnohem dál, protože ovládá celé bytí. –

Mnozí lidé si dnes často myslí: mají-li nás očekávat útrapy a zkáza, aby přivodily velkou očistu, musí být Bůh tak spravedlivý, že vyšle napřed hlasatele pokání. Člověk musí být přece předem varován. Kde je Jan, který ohlásí věci příští?

Jsou to nešťastníci ve své rádoby veliké myšlenkové prázdnotě! Za takovým voláním se skrývá jen opovážlivost té největší jalovosti. Vždyť by ho přece postavili na pranýř, do žaláře uvrhli!

Otevřete přece oči a zbystřete sluch! Ale v tanci přechází člověk lehkomyslně kolem všech těžkostí, utrpení a hrůz svých bližních! Nechce vidět ani slyšet! –

I hlasatel pokání přišel tehdy před dvěma tisíci lety, a Slovo tělem učiněné šlo za ním. Avšak lidé se horlivě vynasnažili čistý lesk Slova opět smazat, zatemnit, aby přitažlivá síla jeho světla zvolna pohasla. –

A všichni, kdo chtějí Slovo vyprostit z popínavého býlí, jsou nuceni záhy pocítit, jak se vyslanci temnot křečovitě snaží zabránit každému radostnému procitnutí!

Ale dnes se dění nebude opakovat tak jako za dob Kristových! Tehdy přišlo Slovo. Lidstvo mělo svou svobodnou vůli a rozhodlo se tenkrát převážně pro jeho odmítnutí, zavržení! Od té doby bylo podrobeno zákonům, které se samočinně přidružily k jeho tehdejšímu svobodnému rozhodnutí. Lidé pak nacházeli na cestě, kterou si sami zvolili, všechny plody svého vlastního chtění.

Kruh se již brzy uzavře. Hromadí se to stále silněji a kupí do výšky jako val, jenž brzy zavalí nic netušící lidstvo, žijící si v duchovní otupělosti. Na konci, v čase naplnění, lidé přirozeně již svobodnou volbu mít nebudou!

Musí již jednou sklidit, co tehdy i na svých pozdějších bludných cestách zasévali.

Všichni, kdo kdysi za Kristových časů Slovo zavrhli, jsou dnes k zúčtování opět vtěleni na Zemi. Dnes již nemají nárok na předcházející výstrahu, ani na opětovné rozhodování. Za dva tisíce let měli dost času rozmyslet se jinak! Také ten, kdo přejímá nesprávné výklady o Bohu a jeho stvoření a nesnaží se Slovo jasněji pochopit, je nepřijal vůbec. Je na tom dokonce mnohem hůř, poněvadž mylná víra zdržuje člověka od pochopení Pravdy.

Avšak běda tomu, kdo Pravdu falšuje nebo mění, aby se k němu lidé sbíhali, protože je jim to v pohodlnější podobě příjemnější. Uvaluje na sebe nejen vinu za falšování a zavádění, ale nese také ještě odpovědnost za ty, které k sobě přivábil, protože jim Pravdu činil pohodlnější nebo přijatelnější. Nebude mu pak pomoženo, až nadejde jeho hodina odplaty. Zřítí se do hlubin a ty ho již nikdy nevydají; a právem! – I to směl vidět Jan a ve svém Zjevení před tím varovat.

A začíná-li velká očista, tu není tentokrát člověku ponechán čas, aby se vzpouzel, nebo se dokonce stavěl na odpor. Božské zákony, o nichž si člověk tak rád dělá mylnou představu, se neúprosně naplní.

Právě v době největších hrůz, jaké kdy Země zažila, lidstvo konečně pozná, že Boží láska je vzdálena změkčilosti a slabosti, které se jí opovážilo připisovat.

Více než polovina všech lidí dnes vůbec na Zemi nepatří!

Během mnoha tisíciletí lidstvo již tak pokleslo a žije tak silně v temnotách, že svým nečistým chtěním vystavělo mosty k temným sférám hluboko pod pozemskou úrovní. Tam žijí hluboce pokleslí duchové, jejichž jemnohmotná váha jim nedovolovala dostat se vzhůru, sem na pozemskou pláň.

V tom spočívala ochrana lidí žijících na Zemi, jakož i temných duchů samých. Ti jsou odděleni od ostatních přirozeným zákonem jemnohmotné tíže. Tam dole se mohou vybouřit ve svých náruživostech a nízkostech, aniž způsobí škodu. Naopak, jejich nezřízené vyžívání tam postihuje pouze ty, kdo jsou stejného druhu, právě tak jako se vyžívání ostatních stejnorodých duchů bolestivě dotýká zase jich. Trpí tím vzájemně, a to vede k uzrávání, ne však k dalšímu proviňování. Utrpením se v nich může probudit ošklivost a s ní i přání dostat se ven z této říše. Přání vede časem k mučivému zoufalství, které může nakonec vyústit v nejvroucnější modlitby, a tím ve vážné chtění změnit se k lepšímu.

Tak tomu mělo být. Ale pochybené chtění lidí přivodilo něco jiného!

Lidé svým temným chtěním postavili most k temným úrovním. Podali tam žijícím duchům ruku a umožnili jim, aby se pomocí přitažlivé síly stejného druhu dostali nahoru na Zemi. Zde našli tito temní také příležitost k nové inkarnaci, která pro ně v normálním světovém dění nebyla zamýšlena.

Neboť na pozemské úrovni, kde mohou v hrubohmotném těle žít společně se světlejšími a lepšími, působí temní jen škody a uvalují na sebe novou vinu. To v nížinách, kam patří, nemohou, neboť těm, kdo jsou s nimi stejnorodí, přináší nízkost jen užitek. V ní přece jen nakonec poznají sami sebe, zoškliví si ji, a to přispěje k polepšení.

Tuto normální vývojovou cestu tedy člověk narušil pochybeným užíváním své svobodné vůle, jímž vystavěl jemnohmotné mosty k temným úrovním. Proto ti, kdo klesli až tam, mohli jako divoká smečka vtrhnout na pozemskou úroveň a s jásotem zalidnit její větší část.

Protože světlé duše musí před temnem ustoupit tam, kde temno nabylo pevné půdy, bylo snadné temnějším duším, neprávem dosáhnuvším pozemské úrovně, dospět ke vtělení. A to někdy i tam, kde by se byla jinak vtělila duše světlejší. Temná duše se zachytila prostřednictvím někoho z okolí nastávající matky a ten jí umožnil udržet se a světlou duši vypudit, i když matka nebo otec patřili ke světlejším.

Tím se také vysvětluje záhada, proč k dobrým rodičům mohla zavítat nejedna černá ovce. Dbá-li však nastávající matka lépe na sebe, na své bližší okolí i na to, s kým se stýká, pak se to nemůže stát.

Lze tedy poznat jen lásku v tom, když závěrečný účinek zákonů nakonec naprosto spravedlivě smete z pozemské úrovně ty, kdo sem nepatří, aby se zřítili dolů do říše temna, do níž svým druhem náleží. Pak již nebudou moci bránit světlejším duším ve vzestupu a nebudou na sebe uvalovat novou vinu. Snad tam v ošklivosti nad svými prožitky přece ještě dozrají. – –

Přijde zákonitě doba, která ocelovým stiskem sevře srdce všech lidí, která se strašlivou neúprosností vyhladí z každého lidského tvora duchovní pýchu. Potom zmizí i každá pochybnost, bránící dnes lidskému duchu v poznání, že Božské není v něm, nýbrž vysoko nad ním. Že může stát na oltáři jeho vnitřního života jen jako nejčistší obraz, k němuž vzhlíží v pokorné modlitbě. –

Prohlašuje-li lidský duch, že chce být také Božský, není to omyl, nýbrž provinění. Takové vyvyšování musí přivodit jeho pád, neboť se rovná pokusu vyrvat Bohu žezlo z ruky. Strhnout jej na stupeň, který náleží člověku a jehož dosud ani nedosáhl, protože chtěl být něco více a ohlíží se po výšinách, na něž přece nikdy nedokáže ani vystoupit, ani je poznat. Tak přehlížel nevšímavě veškerou skutečnost a učinil ze sebe nejen tvora zcela neužitečného ve stvoření, ale ještě hůř, stal se přímo škůdcem.

Nakonec si svým pochybeným stanoviskem způsobí, že mu bude hrozivě zřetelně ukázáno, že ve svém nynějším, tak hluboce pokleslém stavu nepředstavuje ani stín Božského. Všechen poklad pozemských vědomostí, které pracně nashromáždil za celá tisíciletí, se bude jeho zděšenému zraku jevit jako nic. Bezmocně zažije sám na sobě, jak zbytečnými se staly plody jeho jednostranného pozemského úsilí, ba jak se mu mnohdy staly i kletbou. Pak ať se rozpomene na svou božskost, bude-li moci! – –

Mocně mu zahřmí vstříc: »Na kolena, tvore, před svým Bohem a Pánem! Neopovažuj se rouhavě povyšovat na Boha!« – –

Tak skončí samolibé podivínství líného lidského ducha. –

Teprve potom bude moci lidstvo pomýšlet na vzestup. To bude také čas, kdy padne vše, co nemá pevné základy. Zdánliví velikáni, falešní proroci i sdružení kolem nich se zhroutí. Pak také vyjdou najevo dosavadní pochybené cesty.

Nejeden samolibý člověk pak s ohromením pozná, že stojí před propastí, a jsa mylně veden, klouže rychle dolů, ačkoliv se pyšně domníval, že stoupá vzhůru a blíží se ke Světlu. Pozná, že otevřel brány, jež ho měly chránit, aniž za nimi měl dostatečně silnou obranu. Že na sebe přivolal nebezpečí, kterým by se v přirozeném dění vyhnul. Blaze tomu, kdo potom najde pravou cestu k obratu!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve světle Pravdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.