Jim Butcher v nakladatelství

FANTOM Print

Živly Calderonu

Akademův živel *

Kurzorův živel *

Kapitánův živel *

Princepsův živel *

Vladařův živel *

* Připravujeme, české názvy se mohou změnit

FANTOM Print

2012

Copyright © 2004 Jim Butcher

Translation © Anna Janovská

Cover © Michael Komarck

ISBN 978-80-7398-196-9

ISBN 978-80-7398-503-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-504-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Běh historie není určován bitvami, obléháním nebo usurpováním, ale činy jednotlivců. I to nejmocnější město nebo nejsilnější armáda jsou ve své podstatě souborem jednotlivců. Následující roky jsou tvořeny jejich rozhodnutími, touhami, bláznovstvím a sny. Pokud se z historie můžeme v něčem poučit, pak v tom, že osud armád, měst i celých říší závisí na činech jednoho člověka. V tom strašlivém okamžiku nejistoty může tento člověk svým rozhodnutím, ať už dobrým nebo špatným, správným či chybným, velkým nebo malým, nevědomky změnit svět.

Historie však umí být pěkná mrcha. Nikdy nemůžete vědět, kdo onen důležitý člověk je, kde se nachází a jak se rozhodne.

To je téměř dost na to, abych uvěřil v Osud.

Ze zápisků Gaia Prima, vladaře Alery

PROLOG

„Prosím, Tavi,“ škemrala dívka v předjitřní tmě u dveří do kuchyně. „Jen tuhle jednu službičku.“

„Já nevím,“ odpověděl chlapec. „Mám dneska moc práce.“

Naklonila se k němu a chlapec cítil, jak se k němu tiskne její štíhlé tělo, něžné, voňavé a rozkošné. Políbila ho na tvář a pak mu zašeptala do ucha: „Byla bych ti moc vděčná.“

„No…“ řekl chlapec. „Já nevím, ehm.“

Znovu ho políbila na tvář a zašeptala: „Prosím.“

Srdce mu začalo bít rychleji a pocítil slabost v kolenou. „No tak dobře. Udělám to.“

KAPITOLA 1

Amara seděla na kymácejícím se hřbetu obrovského starého gargantího samce a v duchu si znovu procházela plán. Dopadaly na ni první paprsky slunce, které pomalu rozháněly ranní mlhu a zahřívaly její tmavou vlněnou sukni. Za ní pod těžkým nákladem skřípala a naříkala kola povozu. Otrocký obojek jí pomalu rozdíral kůži na krku a ona si v duchu podrážděně poznamenala, že před příští misí jej musí nosit déle, aby si na něj zvykla.

Samozřejmě za předpokladu, že tuhle misi přežije.

Po zádech jí přeběhl mráz a ramena měla ztuhlá napětím. Zhluboka se nadechla a vydechla, na okamžik zavřela oči a vytěsnila všechno kromě vjemů kolem sebe: sluneční paprsky na tváři, houpavé kroky páchnoucího garganta, skřípot kol vozu.

„Nervózní?“ zeptal se jí muž, který kráčel vedle garganta. Kolem zápěstí měl zavěšený bodec na dobytek, ale za celou cestu jej nepoužil. Ovládal zvíře jen opratěmi, ačkoli hlavou sotva dosahoval starému gargantovi po hnědé chlupaté stehno. Muž měl na sobě prostý kupecký šat: hnědé nohavice, pevné sandály a přes světlou plátěnou košili měl oblečenou tmavozelenou prošívanou kazajku. Přes rameno měl přehozenou dlouhou kápi zašlé zelené barvy, bez vyšívání.

„Ne,“ zalhala Amara. Otevřela oči a zírala před sebe.

Fidelias se uchechtl. „Lhářko. Není to zas tak špatný plán. Mohlo by to zabrat.“

Amara se na učitele ostražitě zadívala. „Máš pro mě nějaký návrh?“

„Při tvé závěrečné zkoušce?“ opáčil Fidelias. „U vran, ne. To by mě ani nenapadlo, akademo. To by znehodnotilo tvůj výkon.“

Amara si olízla rty. „Ale máš dojem, že je tu něco, co bych měla vědět.“

Fidelias ji obdařil dokonale bezelstným pohledem. „No, měl bych pár otázek.“

„Otázek,“ poznamenala Amara. „Za chvíli tam budeme.“

„Můžu ti je položit, až tam dorazíme, pokud chceš.“

„Kdybys nebyl můj patriserus, pomyslela bych si, že jsi naprosto nemožný chlap,“ povzdechla si.

„To je od tebe hezké,“ odpověděl jí Fidelias. „Od prvního ročníku na Akademii jsi ušla dlouhou cestu. Tolik tě šokovalo, když jsi zjistila, že kurzorové1 plní i jiné úkoly než jen donášku pošty.“

„A ty tu historku strašně rád vyprávíš, i když víš, že ji nesnáším.“

„Ne,“ zazubil se Fidelias. „Já ji tak strašně rád vyprávím právě proto, že ji nesnášíš.“

Čtverácky na něj mrkla. „Myslím, že to je důvod, proč tě kurzor legát pořád posílá na výpravy.“

„To je součást mého kouzla,“ souhlasil Fidelias. „A teď. Má první starost…“

„Otázka,“ opravila ho Amara.

„Otázka,“ připustil, „se týká naší krycí historky.“

„A jaká otázka? Armády potřebují železo. Ty jsi překupník s rudou a já jsem tvá otrokyně. Doslechl ses, že je tu odbyt, a tak ses přijel podívat, jestli by se tu daly vydělat peníze.“

„A co jim povím, když se budou ptát, odkud tu rudu mám? Člověk ji nenajde jen tak u cesty, víš?“

„Jsi kurzor callidus2. Máš nápady. Jsem si jistá, že na něco přijdeš.“

Fidelias se uchechtl. „No, alespoň ses naučila rozdělovat úkoly. Takže se s naší cennou rudou blížíme k povstalecké legii.“ Kývl ke skřípajícímu povozu. „Co jim zabrání v tom, aby si ji prostě jen tak vzali?“

„Jsi posel překupnické sítě a zastupuješ zájmy mnoha dalších. Tvou výpravu pečlivě sledují, a pokud bude výsledek uspokojivý, mohli by sem zásoby vozit i jiní.“

„Tomu právě nerozumím,“ odpověděl Fidelias s nevinným výrazem. „Pokud je tohle vážně vzbouřenecká legie, jak se říká, a k tomu pod velením jednoho ze vznešených pánů, který se připravuje svrhnout korunu – nebudou mít námitky proti tomu, aby se o nich šířily nějaké zvěsti? Jakékoli? Dobré, špatné nebo neutrální?“

„Ano,“ řekla Amara a shlédla na něj. „To pracuje v náš prospěch. Pokud se totiž z tohohle malého výletu nevrátíš, zvěsti o táboře se rozletí po celé Aleře.“

„Což je nevyhnutelné, protože někdo se o tom dozví tak jako tak. Celou legii moc dlouho v tajnosti neudržíš.“

„Je to to nejlepší, co máme,“ poznamenala Amara. „Nebo máš jiný návrh?“

„Přikrademe se co nejblíže, za pomoci živlovlády se dostaneme dovnitř, získáme důkazy a pak budeme utíkat, jako by nám v patách letěly vrány.“

„To už jsem zvažovala,“ odvětila Amara. „Došla jsem k názoru, že je to příliš bezduché a předvídatelné.“

„Nespornou výhodou je jednoduchost,“ upozornil ji Fidelias. „Získáme informace, poskytneme koruně pádné důkazy a necháme vladaře, aby zahájil tažení proti vzbouřencům.“

„Ano, to by bylo jednodušší. Ale jakmile se ten, kdo tomuto táboru velí, dozví, že ho špehovali kurzorové, jednoduše tenhle tábor zruší a přesune své aktivity jinam. Koruna jednoduše vynaloží peníze, námahu i životy na to, aby je znovu vystopovala – a i potom může ten, kdo si tady platí vlastní armádu, jednoduše zmizet.“

Fidelias k ní zvedl pohled a tiše hvízdl. „Takže se chceš nepozorovaně dostat dovnitř i ven, předat zprávy koruně a pak… pak co?“

„Dovést sem pár kohort rytířů aeris3 a rozdrtit je přímo na místě,“ odpověděla Amara. „Vzít několik zajatců, donutit je vypovídat proti těm, kdo je najali, a vyřešit to všechno přímo tady.“

„Ambiciózní,“ poznamenal Fidelias. „Velice ambiciózní. A taky nebezpečné. Pokud nás chytí, zabijí nás. A dá se předpokládat, že i oni budou mít rytíře – kteří si jistě budou dávat pozor, jestli se tu neobjeví jeden nebo dva kurzorové.“

„Proto se nenecháme chytit,“ namítla Amara. „Budeme hrát nebohého, chamtivého překupníka a jeho otrokyni, smlouvat s nimi o peníze a pak vypadneme.“

„A peníze si necháme.“ Fidelias se zamračil. „Obecně se dá říct, že mám rád mise, ze kterých něco kápne, jenže, Amaro, při téhle se toho může spousta pokazit.“

„Jsme přece vladařovi poslové, nebo ne? Jeho oči a uši?“

„Necituj mi tu Kodex,“ vyštěkl Fidelias podrážděně. „Byl jsem kurzor dřív, než tví rodiče získali živly. Nemysli si, že jsi chytřejší jen proto, že vladař má pro tebe slabost.“

„Nemyslíš, že to stojí za riziko?“

„Myslím, že je toho hodně, co nevíš,“ řekl Fidelias a z nějakého důvodu najednou vypadal velmi staře. Nejistě. „Nech to na mně, Amaro. Půjdu dovnitř. Ty počkáš tady a já tě vyzvednu cestou ven. Není třeba riskovat životy nás obou.“

„Ne,“ odmítla. „Za prvé, tuhle misi mám splnit já. Za druhé bude potřeba, abys všechnu pozornost soustředil na hraní své role. A já budu moct pozorovat – obzvlášť tady nahoře.“ Plácla garganta do širokého hřbetu a zvíře v odpověď vyfrklo malý vír prachu z cesty. „Taky nám budu moci krýt záda. Pokud budu mít dojem, že po nás jdou, budeme se odtud moci dostat.“

Fidelias zamumlal: „Myslel jsem si, že tenhle převlek využijeme jen pro cestování. Že se dostaneme do blízkosti tábora a za tmy se nenápadně protáhneme dovnitř.“

„Zrovna když dovnitř nikdo jiný nechodí a když určitě vyvoláme podezření, jakmile nás někdo uvidí?“

Fidelias prudce vydechl. „No dobře,“ řekl. „Dobře. Uděláme to po tvém. Ale hraješ o svůj život s vránami.“

Amaře se znovu sevřel žaludek a ona si k němu přitiskla dlaň, aby zahnala strach. Ten však nezmizel. „Nejen o ten svůj,“ řekla. „Hraju o nás oba.“

Ačkoli se zdálo, že se gargant pomalu plahočí, každý jeho krok vydal za několik kroků dospělého muže. Tlapy se silnými drápy odkrajovaly kilometry, i když zvíře ještě cestou očesávalo stromy i keře u cesty, čímž si pod kůži přidávalo špeky. Kdyby hrbaté zvíře mohlo, jistě by se každou chvíli páslo na nejlepších pastvinách, ale Fidelias je ovládal jistou a klidnou rukou a držel je na cestě, zatímco rychle kráčel vedle něj.

Amara odhadovala, že ujeli něco přes kilometr a už jsou na dosah vzbouřeneckého tábora. Pokusila se připomenout si svou roli – má být znuděná otrokyně, ospalá a znavená dlouhou cestou – ale proto, aby se zbavila rostoucího napětí, nedokázala udělat nic víc. Co když se ukáže, že vzbouřenecká legie jsou jen zvěsti, a její mise za informacemi, tak pečlivě naplánovaná, bude jen drahou ztrátou času? Ztratí o ní vladař mínění? A co ostatní kurzorové? To bude skutečně mizerný úvodní krok do jejich řad, pokud přímo z Akademie vstoupí do monumentální blamáže.

Byla čím dál nervóznější, jako by jí ramena svíraly železné obruče, a hlava jí začala třeštit napětím a slunečním žárem. Možná špatně odbočili? Stará cesta, po níž se ubírali, se zdála být příliš používanou na to, aby to byla jen opuštěná dřevařská stezka, ale klidně se může mýlit. Nezahlédli by už kouř z táborových ohňů? Nezaslechli by něco, pokud jsou tak blízko, jak se domnívala?

Amara už byla v pokušení sklonit se a zavolat na Fidelia, aby se ho zeptala na radu, když vtom se na cestě ani ne deset kroků před nimi ze stínu stromu vynořil muž v černé haleně a nohavicích a s lesklým náprsním plátem a helmicí. Objevil se bez jakéhokoli varování či vůbec náznaku pohybu – což znamenalo, že se skrýval za pomoci živlovlády, a to mocné dřevovlády. Byl obrovský, jistě přes dva metry vysoký, a u pasu měl těžký meč. Zvedl ruku v rukavici a řekl znuděným, nepřítomným hlasem: „Stát.“

Fidelias mlaskl na garganta a během několika kroků zvíře pomalu zastavil. Vůz zavrzal a zaskřípal pod tíhou rudy a zůstal stát.

„Dobré ráno přeju, pane,“ zvolal Fidelias úslužným a nervózním hlasem. Starší kurzor si z hlavy strhl klobouk a nyní jej žmoulal v lehce se třesoucích rukou. „Jakpak se máte tohoto krásného podzimního rána?“

„Jedete špatně,“ řekl obr. Jeho hlas zněl těžkopádně, téměř ospale, ale muž varovně položil ruku na jílec meče. „Tady pro cestovatele nic není. Otočte se zpátky.“

„Ano, pane, samozřejmě že to uděláme, pane,“ uculoval se hloupě Fidelias. „Já jsem jen prostý obchodník, který převáží náklad v marné naději, že by našel odbyt. Nechci žádné potíže, dobrý pane, chtěl bych si jen vynahradit své náklady na tuto znamenitou, ale špatně načasovanou dodávku…“ Fidelias obrátil oči k obloze a nohou prohrábl prach cesty, „…železa.“ Prohnaně se na obra usmál. „Ale jak si přejete, dobrý pane. Pojedu jinam.“

Tmavý muž postoupil kupředu a řekl: „Počkej, kupče.“

Fidelias na něj vrhl rychlý pohled. „Pane?“ zeptal se. „Mohl bych vás snad zlákat k obchodu?“

Tmavý muž pokrčil rameny. Zastavil se kousek před Fideliem a zeptal se: „Kolik rudy máš?“

„Skoro tunu, dobrý pane. Jak vidíte, můj ubohý gargant to skoro ani neutáhne.“

Muž zavrčel, podíval se na zvíře a pak nahoru na Amaru.

„Kdo je tohle?“

„Moje otrokyně, dobrý pane,“ odpověděl Fidelias. Tón jeho hlasu se změnil na úlisný a podlézavý. „Je na prodej, jestli se vám líbí, pane. Je pracovitá, umí tkát i vařit – a také poskytnout muži nezapomenutelné noční potěšení. Za dva lvy je to výhodná koupě.“

Muž si odfrkl. „Tvůj pracant si jede na gargantovi, zatímco ty jdeš pěšky, obchodníku. Udělal bys líp, kdybys cestoval sám.“ Ohrnul nos. „A je kostnatá jako kluk. Vezmi zvíře a následuj mě.“

„Máte zájem o koupi, pane?“

Voják se na něj podíval a řekl: „Na nic jsem se tě neptal, kupče. Následuj mě.“

Fidelias zíral na vojáka a pak téměř slyšitelně polkl. „Samozřejmě, pane, budeme jen krok nebo dva za vámi. Tak pojď, starý brachu.“ Uchopil roztřesenými prsty opratě a pobídl zvíře k pohybu.

Voják zavrčel, otočil se a vyrazil po cestě tam, odkud přišel. Ostře zapískal a ze stínů a křoví u cesty se vyrojil tucet mužů ozbrojených luky.

„Zůstaňte tu, dokud se nevrátím,“ řekl jim obr. „Ať nikdo neprojde.“

„Ano, pane,“ odpověděl jeden z mužů. Amara se na něj zadívala. Všichni byli oblečeni stejně: černé haleny a kalhoty s tmavě zelenými a tmavě hnědými kabátci. Ten, který právě promluvil, měl navíc kolem pasu černou šerpu – stejně jako ten obrovský. Amara se rozhlédla po ostatních, ale nikdo z nich šerpu neměl – jen tihle dva. V duchu si to poznamenala. Rytíři? Možná. Jeden z nich určitě musí být silný dřevovládce, pokud dokázal tak důkladně schovat tolik mužů .

U vran, pomyslela si. Co když se ukáže, že tahle vzbouřenecká legie má celý kontingent rytířů? S tolika muži, s tolika mocnými živlovládci, by mohli ohrozit kterékoli alerské město.

Navíc by to znamenalo, že za legií stojí někdo velmi mocný. Každý živlovládce dost silný na to, aby mohl být rytířem, může za své služby žádat prakticky jakoukoli cenu. Nedají se jen tak koupit nespokojeným obchodníkem, který chce svého místního pána nebo vznešeného pána přesvědčit, aby snížil daně. Najmout si několik rytířů, nebo dokonce celý kontingent, to si může dovolit jen šlechta.

Amara se zachvěla. Jestli se některý ze vznešených pánů chystá obrátit proti vladaři, pak je čekají opravdu temné časy.

Shlédla na Fidelia a on se podíval zase na ni, na tváři ustaraný výraz. Měla dojem, že v jeho očích vidí odraz vlastních myšlenek a obav. Chtěla si s ním promluvit, zeptat se ho, co si o tom myslí, ale teď nemohla vypadnout z role. Zaskřípala zuby, zaryla prsty do měkkého sedla a znovu se pokusila uklidnit, zatímco je voják vedl do tábora.

Amara měla oči otevřené. Pomalé gargantovy kroky je dovedly za ohyb cesty a přes malý kopec do údolí za ním. Tam se rozprostíral tábor.

U velkých živlů, pomyslela si. Vypadá to jako město.

Zírala na tábor a snažila se zapamatovat si detaily. Tábor byl postavený podle standardních pravidel legií: ležení vojáků a sklady obklopovala palisáda ve tvaru obrovského čtverce, obehnaná příkopem. Uvnitř byly vztyčené stany z bílé tkaniny. Bylo jich příliš mnoho, aby se daly zběžně spočítat. Stály rozprostřené v úhledných, pravidelných řadách. Do tábora vedly dvě brány, ležící naproti sobě na opačných stranách tábora. Okolo byly nepravidelně rozeseté stany a přístřešky lidí doprovázejících vojáky jako mouchy bzučící kolem spící šelmy.

Lidé byli všude.

Na cvičišti vedle tábora trénovaly celé kohorty mužů bojové formace a manévry. Poroučeli jim hulákající centurioni nebo muži s černými šerpami, jezdící na koních. Jinde zase lučištníci vysílali ke vzdáleným terčům šípy, zatímco živlovládci cvičili ostatní rekruty v základním využívání živlů v boji. Po táboře se pohybovaly i ženy – praly prádlo v potoce, který protékal kolem, spravovaly uniformy, staraly se o oheň nebo si prostě jen užívaly ranní slunce. Amara zahlédla i několik žen s černými šerpami, jedoucích na koních ke cvičišti. Kolem tábora se potulovali psi, a když ucítili garganta, který se vynořil zpoza kopce, začali štěkat. Na jedné straně tábora, nedaleko potoka, se rozprostíralo něco, co vypadalo jako malý trh. Prodavači vystavovali zboží v provizorních stáncích nebo na přikrývkách na zemi.

„Přijeli jste právě mezi snídaní a obědem,“ pravil voják. „Jinak bych vám nabídl něco k jídlu.“

„Možná s vámi poobědváme, pane,“ řekl Fidelias.

„Možná.“ Voják se zastavil, pohlédl na Amaru a studoval ji klidnýma, chladnýma očima. „Ať sleze dolů. Pošlu někoho, aby se vám o to zvíře postaral.“

„Ne,“ odmítl Fidelias. „Své zboží si nechám u sebe.“

Voják zavrčel. „V táboře jsou koně, a jestli tuhle věc ucítí, zblázní se z toho. Zůstane tady.“

„Pak tu zůstanu i já,“ trval na svém Fidelias.

„Ne.“

„Pak tedy alespoň má otrokyně,“ řekl. „Může tady být se zvířetem a uklidňovat ho. Vyděsí se, když se ho dotknou cizí ruce.“

Voják se na něj podezřívavě zadíval. „Co máš za lubem, starochu?“

„Za lubem? Jen chráním své zájmy, pane, jak by to udělal každý obchodník.“

„Jsi v našem táboře. Na tvých zájmech už nezáleží, ne?“ Voják nedal na žádné slovo zvláštní důraz, ale významně položil ruku na jílec meče.

Fidelias se narovnal a uraženým, šokovaným hlasem prohlásil: „To byste si nedovolil.“

Voják se usmál, ale na jeho úsměvu nebylo nic příjemného.

Fidelias si olízl rty. Pak rychle pohlédl na Amaru. Ta měla pocit, že v jeho očích zahlédla něco jako varování, ale on řekl pouze: „Holka. Slez dolů.“

Amara sklouzla z hřbetu zvířete a pomáhala si přitom koženými popruhy. Fidelias na zvíře mlaskl, zatáhl za opratě a gargant se lenivě rozvalil na zem se spokojeným zatroubením, které skoro otřáslo okolní půdou. Utrhl si sousto trávy a začal s polozavřenýma očima spokojeně přežvykovat.

„Pojďte za mnou,“ řekl voják. „Ty taky, otrokyně. Jestli se jeden nebo druhý vzdálíte víc než na tři kroky ode mě, oba vás zabiju. Rozumíte?“

„Rozumím,“ odpověděl Fidelias.

„Rozumím, pane,“ opakovala Amara s očima sklopenýma k zemi. Následovali vojáka a v mělkém brodu přešli potok. Voda byla chladná a bystře Amaře proudila kolem kotníků. Zachvěla se, na nohou i rukou jí okamžitě naskočila husí kůže, ale držela krok s Fideliem a vojákem.

Její učitel zpomalil, aby s ní srovnal krok, a velmi tiše zamumlal: „Viděla jsi, kolik je tu stanů?“

S trhnutím hlavy přikývla. „Je jich hodně.“

„A taky jsou v dobrém stavu. Tohle není banda nespokojených zemanů. Profesionální armáda.“

Amara přikývla a zašeptala: „Někdo je dobře platí. Stačí to k tomu, aby to vladař mohl předložit Radě?“

„Obvinění bez obviněného?“ Fidelias se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Ne. Musíme mít něco proti tomu, kdo za tím je. Nemusí to být důkaz ze železa, ale potřebujeme něco konkrétního.“

„Poznáváš našeho průvodce?“

Fidelias po ní střelil pohledem. „Proč, ty ano?“

Amara zavrtěla hlavou. „Nejsem si jistá. Připadá mi nějak povědomý.“

Učitel přikývl. „Říkají mu Meč.“

Amara vyvalila oči. „Aldrik ex Gladius? Jsi si jistý?“

„Kdysi jsem ho viděl v hlavním městě. Viděl jsem jeho duel s Ararisem Valeriánem.“

Amara se podívala na muže před nimi a dávala si pozor, aby šeptala. „Měl by to být nejlepší žijící šermíř.“

„Ano,“ odpověděl Fidelias. „To taky je.“ Pak jí dal pohlavek a řekl tak nahlas, aby to slyšel i Aldrik: „Zavři tu svou línou pusu. Dám ti najíst, až se mi bude chtít, ani o vteřinu dřív. Už nechci slyšet ani slovo.“

Pak tiše pokračovali v cestě do tábora. Aldrik je provedl bránou a dál po hlavní cestě, jež rozdělovala tábor na dvě poloviny. Potom zabočil doleva a vedl je tam, kde by v běžném táboře alerské legie, jak Amara věděla, byl velitelský stan. Skutečně tam stál, před ním hlídkovali dva legionáři s nablýskanými hrudními pláty, v rukou drželi kopí a u pasu měli meče. Aldrik kývl na jednoho z nich a vešel dovnitř. Za okamžik se zase vynořil a řekl Fideliovi: „Ty, kupče. Pojď dovnitř. Velitel s tebou chce mluvit.“

Fidelias vykročil a Amara se pohnula, aby ho následovala. Aldrik položil Fideliovi ruku na hruď a rozkázal: „Jen ty. Otrokyně ne.“

Fidelias zamrkal. „Předpokládáte, že ji tady nechám samotnou, dobrý pane? To by mohlo být nebezpečné.“ Hodil po Amaře pohledem, kterého si dobře všimla. Varování. „Nechat hezkou mladou dívku v táboře plném vojáků.“

Aldrik odpověděl: „Na to jsi měl myslet dřív, než jsi sem přišel. Nezabijí ji. Jdi dovnitř.“

Fidelias se na ni ohlédl a olízl si rty. Pak vstoupil do stanu. Aldrik se na Amaru chvíli díval nepřítomnýma chladnýma očima a pak také vešel do stanu. Za okamžik se vrátil ke vchodu a táhl s sebou dívku. Byla malinká, téměř vyzáblá. Šaty na ní visely jako na strašákovi. Otrocký obojek, i když utažený na nejmenší velikost, jí volně visel kolem krku. Její hnědé vlasy vypadaly suché a lámavé jako seno a sukni měla zaprášenou, i když nohy měla docela čisté. Aldrik do ní hrubě strčil a řekl: „Obchodní záležitosti.“ Pak za sebou zatáhl chlopeň stanu a zmizel uvnitř.

Dívka zakopla a s tlumeným výkřikem upadla na zem v propletenci proutěného košíku, zamotaných sukní a kudrnatých vlasů.

Amara k ní poklekla a zeptala se: „Není ti nic?“

„Ale ne,“ vyštěkla dívka. Roztřeseně se postavila na nohy a kopla směrem ke stanu trochu hlíny. „Parchant,“ zamumlala. „Snažím se mu to tady uklidit a on se mnou hází jako s pytlem.“ Vzdorovitě jí blesklo v očích a pak se obrátila k Amaře. „Jmenuju se Odiana.“

„Amara,“ odpověděla kurzorka a zacukalo jí v koutcích. Rozhlédla se kolem sebe, olízla si rty a na chvilku se zamyslela. Potřebovala se trochu porozhlédnout po táboře. Zkusit najít něco, co by mohla vzít s sebou. „Odiano, dá se tady někde napít? Cestovali jsme celé hodiny a já jsem úplně vyprahlá.“

Dívka si přehodila kudrnaté vlasy přes rameno a odfrkla směrem k velitelskému stanu. „A co bys ráda? Je tu k dostání levné pivo, ale je dost vodnaté. Pak máš na výběr vodu. A pokud ti ani jedno nevyhovuje, je tu vždycky ještě další voda.“

„Dám si vodu,“ řekla Amara.

„Chytrá,“ poznamenala Odiana. Přehodila si rukojeť košíku přes předloktí a řekla: „Tudy.“ Pak se otočila a energicky se vydala přes tábor k protější bráně. Amara ji dohonila a rozhlížela se kolem. Za rytmických úderů bot se blížil oddíl vojáků. Dívky musely uskočit mezi stany, aby jim uhnuly z cesty.

Odiana zasupěla. „Vojáci. Aby je všechny vzaly vrány. Je mi z vojáků k smrti zle.“

„Jsi tady už dlouho?“ zeptala se Amara.

„Přišla jsem po novém roce,“ odpověděla jí Odiana. „Ale říká se, že brzo potáhneme zase jinam.“

Amaře poskočilo srdce. „A kam?“

Odiana se na ni pobaveně usmála. „Ty jsi s vojáky moc nepobývala, co? Je úplně jedno, kam se jde. Tohle,“ rozpřáhla ruku k táboru, „se stejně nikdy nemění. Je to pořád to samé, ať jsi dole u oceánu nebo nahoře u Valu. A muži se taky nikdy nemění. Obloha se nikdy nemění a země se nemění dost na to, aby sis toho všimla. Tak to je.“

„Ale i tak. Dostaneš se na nová místa. Uvidíš nové věci.“

„Jen nové fleky na uniformách,“ odpověděla Odiana. Vojáci proběhli kolem a dívky se vrátily na cestu. „Ale slyšela jsem, že možná půjdeme víc na sever a možná i trochu na východ.“

„Směrem k Akvitánii?“

Odiana pokrčila rameny. „Jestli leží tím směrem…“ Šla dál, a když se přiblížily k potoku, začala se přehrabovat v košíku. „Tady,“ řekla. „Podrž to.“ Hodila Amaře do rukou dva špinavé talíře. „Můžeme je umýt, když už jsme tady. U vran, vojáci nadělají takový nepořádek. Ale legionáři aspoň udržují v čistotě stany.“ Vylovila z košíku kost a hodila ji psovi, který běžel kolem. Potom vytáhla ohryzek jablka, z něhož si ostražitě uďobla, načež nakrčila nos a ohryzek zahodila do potoka. Nato vytáhla kousek papíru, na který se sotva podívala a zahodila jej.

Amara se otočila a papír přišlápla, než jej stačil odnést vítr. Pak se sehnula, aby jej zvedla.

„Co je?“ zeptala se Odiana. „Co to děláš?“

Amara papír sebrala. „No… ehm. To nevypadá jako dobrý nápad pohazovat tu papírky, když chceš uklízet.“

„Když to není v táboře, nikoho to nezajímá,“ odpověděla Odiana. Naklonila hlavu ke straně a pozorovala, jak Amara rozbalila papír a studovala to, co na něm bylo napsáno. „Ty umíš číst?“ zeptala se.

„Trochu,“ odpověděla Amara roztržitě. Četla vzkaz a roztřásly se jí přitom ruce.

Veliteli Druhé legie.

Tímto vám nařizuji zrušit tábor a přesunout se na místo setkání. Měli byste dorazit nejpozději do desátého úplňku roku a připravit se na zimu. Než se vydáte na cestu, ať muži důkladně cvičí, a přesouvejte se podle obvyklých zvyklostí.

Stálo tam ještě víc, ale Amara to rychle přelétla očima a podívala se na to, co bylo úplně dole.

Attikus Quentin, vznešený pán z Attiky.

Amara zadržela dech a srdce jí bilo jako o závod. Její obavy byly oprávněné. Povstání. Vzpoura. Válka.

„Co se tam píše?“ zeptala se Odiana. Strčila Amaře do ruky další talíř a řekla: „Tady máš. Namoč je do vody.“

„Píše se tam…“ Amara nešikovně vzala talíře, popošla na břeh potoka, sehnula se a položila je do vody. „No, ehm. Vlastně to nedokážu přečíst.“ Zmačkala papír, strčila si jej do boty a mysl jí uháněla jako o závod.

„Víš,“ poznamenala Odiana jasným a veselým hlasem. „Já myslím, že lžeš. Gramotných otroků moc nepotkáš. A k tomu takových, kteří se vyptávají na pohyby vojsk. A kteří jsou natolik politicky vzdělaní, aby si uvědomili širší dosah jednoho mizerného vzkazu. Něco takového bych čekala od… no, já nevím.“ Ztišila hlas a téměř zavrněla: „Třeba od kurzora.“

Amara ztuhla a obrátila se právě včas na to, aby ji Odiana nakopla bosou nohou do tváře. Projela jí palčivá bolest. Ta zdánlivě slabá dívka měla mnohem víc síly, než by Amara odhadovala. Rána ji překvapila a ona upadla po zádech do potoka.

Postavila se, oklepala si vodu z tváře a očí a nabrala dech, aby zavolala svůj živel – jenže do úst i nosu jí při nádechu natekla voda a ona se začala dusit. Srdce jí začalo tlouct náhlou panikou. Sáhla si na obličej – a zjistila, že jej má od brady až po nos pokrytý tenkou vrstvou vody. Snažila se ji seškrábnout, ale voda ne a ne dolů. Bojovala a dusila se, ale jediným výsledkem bylo, že jí do úst nateklo víc vody, která ji pokrývala jako tenká vrstva oleje. Nemohla dýchat. Svět začínal tmavnout a Amaře se dělalo mdlo.

Dopis. Musí ten dopis dostat ven z tábora, k vladaři. To je důkaz, který potřebuje.

Dostala se na břeh ještě předtím, než se jí voda dostala do plic, a tam se zhroutila k zemi. Svíjela se a topila na suché zemi a zjistila, že zírá na Odianinu bosou, čistou nohu.

Amara zvedla oči. Vyhublá otrokyně se na ni dívala s milým úsměvem. „Nemusíš se bát, miláčku,“ řekla dívka. Nato se začala měnit. Propadlé tváře se naplnily. Vyhublé končetiny se zaoblily a zkrásněly. Ňadra a boky se zakulatily a vyplnily jí šaty. Vlasy se prodloužily, nabraly na lesku a ztmavly. Dívka jimi se zasmáním pohodila a pak poklekla vedle Amary.

Natáhla ruku a prsty prohrábla Amařiny mokré vlasy. „Nemusíš se bát,“ opakovala. „Nezabijeme tě. My tě potřebujeme.“ Nevzrušeně z košíku vytáhla černou šerpu a uvázala si ji kolem pasu. „Jenže vy kurzorové jste pěkně mazaní. Nechceme nic riskovat. Jen spi, Amaro. Bude to tak mnohem snazší. Pak budu moct všechnu vodu poslat pryč a ty zase budeš moct dýchat.“

Amara bojovala o pouhý nádech, ale žádný nepřicházel. Kolem ní se plížila temnota a před očima se jí objevily mžitky. Natáhla se po Odianě, ale prsty měla bez citu a slabé.

Poslední, co viděla, bylo, jak se k ní krásná vodovládkyně sklonila a políbila ji na čelo. „Spi,“ zašeptala. „Spi.“

A pak se Amara propadla do temnoty.

KAPITOLA 2

Když se Amara probrala, zjistila, že je až po ramena zahrabaná v hlíně. Další hlínu měla nahrnutou na pažích a ve vlasech. Na tváři cítila něco tuhého a těžkého a po chvíli si uvědomila, že má celou hlavu pomazanou blátem.

Pokusila se i přes pulzující bolest hlavy sestavit dohromady střípky vzpomínek a dojmů, až si s omračující jasností uvědomila, kde je a co se jí stalo.

Srdce se jí prudce rozbušilo a zahrabané končetiny jí zledovatěly strachem.

Otevřela oči, ale hned jí do nich napadaly kousky hlíny, takže musela rychle zamrkat. Začaly jí téct slzy, jež hlínu spláchly. Po několika okamžicích se mohla rozhlédnout kolem sebe.

Byla ve stanu. Nejspíš velitelském. Světlo se dovnitř dostávalo jen škvírou v chlopni, jež sloužila jako vchod, takže ve stanu bylo jen přítmí, stíny a tma.

„Už jsi vzhůru?“ zakrákoral hlas někde za ní. Otočila hlavu a snažila se podívat po hlase. Fidelia sotva zahlédla koutkem oka, ale byl tam – visel v kovové kleci dobrých třicet centimetrů nad zemí. Na obličeji měl modřinu a ret měl rozbitý, pokrytý zaschlou krví.

„Jsi v pořádku?“ zašeptala Amara.

„Ano, tedy až na to, že mě zbili, zajali a chystají se mě mučit a vyslýchat. To ty by sis měla dělat starosti.“

Amara těžce polkla. „Proč já?“

„Myslím, že se dá směle říct, že jsi u závěrečné zkoušky propadla.“

Amara se navzdory okolnostem malinko pousmála. „Musíme se odtud dostat.“

Fidelias se také pokusil usmát. Při této námaze mu ale praskla rána na rtu a objevila se čerstvá krev. „Za to bys měla body navíc – ale obávám se, že nebudeš mít šanci jich dosáhnout. Tihle lidi dobře vědí, co dělají.“

Amara se pokusila pohnout, ale nemohla se dostat ze země. Sotva se jí podařilo osvobodit paže natolik, aby jimi mohla pohnout – a i tak je měla pokryté tlustou vrstvou hlíny. „Cirre,“ zašeptala a vyslala myšlenky ven, ke svému živlu. „Cirre. Přijď a vytáhni mě ven.“

Nic se nestalo.

Zkusila to znovu. A znovu. Její vzdušný živel však neodpovídal.

„Hlína,“ řekla nakonec a zavřela oči. „Země vyruší síly vzduchu. Cirrus mě neslyší.“

„Ano,“ přitakal Fidelias. „Stejně jako Etan ani Vamma neslyší mě.“ Natáhl špičky nohou k zemi, ale nedosáhl na ni. Pak uhodil o železné mříže klece.

„Pak budeme muset vymyslet nějaký jiný způsob.“

Fidelias zavřel oči a pomalu vydechl. Pak tiše řekl: „Prohráli jsme, Amaro. Šach mat.“

Ta slova Amaru zasáhla jako rána kladivem. Chladná. Tvrdá. Prostá. Polkla a cítila, jak se jí do očí derou další slzy, ale s návalem vzteku se je snažila potlačit. Je přece kurzorka. I kdyby měla zemřít, nedopřeje nepřátelům koruny to potěšení, aby ji viděli plakat. Na jeden prchavý okamžik pomyslela na domov, na malý byt v hlavním městě, na svou rodinu, která nebydlela moc daleko, v Parcii, u moře. Opět začínala slzet.

Vzala vzpomínky a jednu po druhé je dala na tmavé a tiché místo v mysli. Uložila tam všechno. Své sny. Své naděje do budoucna. Přátele z Akademie. Pak to místo uzamkla a znovu otevřela oči. Žádné slzy už tam nebyly.

„Co po nás chtějí?“ zeptala se Fidelia.

Její učitel zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý. Tohle od nich ale není moc chytré. Dokud je kurzor naživu, může se i z tohohle dostat a zmizet.“

Chlopeň stanu se otevřela a dovnitř vešla usmívající se Odiana. Její sukně vířila prach, lesknoucí se v denním světle. Řekla: „No tak s tím něco uděláme.“

Za ní vešel dovnitř Aldrik, jehož mohutná postava na chvíli zakryla všechno světlo, a za ním následovali dva legionáři. Aldrik ukázal na klec a ti dva k ní přistoupili, prostrčili ratiště kopí kroužky u základny klece a zvedli ji. Pak ji mezi sebou vynesli ven.

Fidelias se na Aldrika podíval tvrdým pohledem, pak si olízl rty a obrátil se na Amaru. „Nebuď přespříliš hrdá, děvče,“ řekl jí, zatímco ho stráže nesly ven. „Neprohrála jsi, dokud jsi naživu.“

A pak byl pryč.

„Kam ho nesete?“ naléhala Amara. Dívala se střídavě na Odianu a na Aldrika a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

Aldrik vytasil meč a řekl: „Toho starocha už nepotřebujeme.“ Pak vyšel ze stanu.

Za okamžik se ozval zvuk podobný tomu, jako kdyby někdo zarazil nůž do melounu. Amara slyšela, jak Fidelias vydal pomalý, bezdechý výkřik, jako by se ten zvuk snažil zadržet, ale nepodařilo se mu to. Potom se ozvalo zašustění a rána, jak něco těžkého upadlo na mříže klece.

„Zahrabejte to někam,“ poručil Aldrik. Poté se s mečem v ruce vrátil zpátky do stanu.

Na čepeli se zaleskla krev.

Amara jen zírala na meč, na krev svého učitele. Její mysl to vůbec nedokázala přijmout. Prostě se nemohla smířit s faktem, že Fidelias je mrtvý. Jejich plán je měl ochránit. Měl je bezpečně dostat dovnitř a pak zase ven. Tohle se nemělo stát. Na Akademii to takhle nikdy neprobíhalo.

Snažila se potlačit slzy a zastrčit Fideliův obličej na tmavé místo v mysli spolu s ostatními lidmi a věcmi, na nichž jí záleželo. Jenže to všechno vytrysklo ven a zaplavilo ji spolu se slzami. Už neměla pocit, že je chytrá, nebezpečná nebo dobře vycvičená. Byla jí zima, byla špinavá a unavená. A velmi, velmi osamělá.

Odiana vydala rozčilený zvuk a popošla k Amaře. Poklekla vedle ní a bílým kapesníkem jí začala otírat slzy. Dotek jejích prstů byl jemný a měkký. „Takhle si to smýváš, miláčku,“ řekla příjemným hlasem.

Pak se usmála a druhou rukou Amaře na oči připlácla další hlínu.

Amara vykřikla a snažila se rukou bránit, ale nedokázala vodní čarodějku zastavit. Otřela si oči rukama pokrytýma blátem, ale nebylo jí to k ničemu. Strach a smutek se změnily v zuřivý hněv a Amara začala křičet. Nesouvisle je počastovala snad všemi nadávkami, které znala, a pak začala znovu plakat. Blátivé slzy ji pálily v očích. Tloukla kolem sebe rukama a marně se snažila vymanit ze sevření zeminy, v níž byla uvězněná.

Odpovědí jí bylo jen ticho.

Amařin hněv opadl a odnesl s sebou zbytky její energie. Třásla se nářkem, který se snažila potlačit a skrýt před vězniteli. Marně. Tváře se jí rozhořely studem a věděla, že se třese – zimou i strachem.

Znova začala mrkat a pomalu se jí vracel zrak. Pak uviděla, že Odiana stojí na dosah paže od ní, usmívá se a černé oči se jí lesknou. Pokročila k Amaře a něžnou bosou nohou jí kopla do očí další hlínu. Amara se zazmítala, snažila se otočit hlavu pryč a hlíně se vyhnout, a pak na ženu upřela tvrdý pohled. Odiana zasyčela a zvedla nohu, aby znovu kopla, ale stanem zahřměl Aldrikův silný hlas: „Miláčku. To stačí.“

Vodovládkyně po Amaře hodila jedovatým pohledem a odstoupila od ní. Postavila se za Aldrikovu židli, položila mu ruce na ramena a začala je pomalu masírovat, ale po celou dobu z Amary nespustila oči. Aldrik seděl na židli a na klíně měl položený meč. Přejel po něm kusem látky, který pak pohodil na zem. Byl celý od krve.

„Řeknu ti to jednoduše,“ začal Aldrik. „Budu ti pokládat otázky. Pokud na ně odpovíš pravdivě, nechám tě žít. Ale zkus mi zalhat nebo odmítnout odpovědět a skončíš stejně jako ten stařec.“ Zvedl oči, tvář úplně bez výrazu, a upřel pohled na Amaru. „Rozumíš?“

Amara polkla a přikývla.

„Dobře. Nedávno jsi byla v paláci. Na vladaře udělalo takový dojem, jak ses zachovala při požárech loni v zimě, že tě pozval na návštěvu. Vzali tě do jeho soukromých komnat a mluvila jsi s ním. Je to pravda?“

Amara opět přikývla.

„Kolik stráží je rozestavených v jeho vnitřních komnatách?“

Amara na muže zírala s vyvalenýma očima. „Cože?“

Aldrik na ni dlouze a beze slova hleděl. „Kolik stráží hlídkuje ve vnitřních vladařových komnatách?“

Amara trhaně vydechla. „To vám nemůžu říct. Víte, že nemůžu.“

Odiana zaťala prsty na Aldrikových ramenech. „Ona lže, miláčku. Prostě ti to jen nechce říct.“

Amara si olízla rty a pak vyplivla hlínu a bláto na podlahu. Existoval jen jeden důvod, proč se ptali na vnitřní obranu paláce. Někdo chce podniknout přímou akci proti vladaři. Někdo chce Gaia zabít.

Polkla a sklonila hlavu. Musí je nějak zdržet. Musí získat čas. A příležitost nalézt způsob, jak odtud uniknout – anebo, pokud by to selhalo, zabít se dřív, než by mohla vyzradit nějaké informace.

Ta myšlenka ji vylekala. Mohla by to udělat? Je na to dost silná? Předtím si vždycky myslela, že ano. Než ji zajali a uvěznili. Než slyšela, jak Fidelias umírá.

Nebuď přespříliš hrdá, děvče. Vybavila se jí Fideliova poslední slova a ona cítila, jak její odhodlání slábne. Chtěl jí tím říct, že s nimi má spolupracovat? Myslel si, že vladař už je odsouzený k záhubě?

A měla bych? pomyslela si. Měla by jít s nimi? Měla by jim navrhnout, že se k nim přidá? Měla by zahodit to, co ji učili a čemu věřila, aby si zachránila život? Lest by se jí určitě nezdařila – ne, pokud je tam Odiana. Vodní čarodějka by určitě vycítila, jestli je k nim upřímná. Aby ji vrány spraly.

Všechno je ztraceno. Dovedla Fidelia na smrt. Hrála o jeho život a byla poražena. Prohrála přitom i vlastní život. Možná by mohla vykoupit alespoň jeden z nich, pokud se rozhodne přidat k věznitelům.

Zaplavila ji další vlna hněvu. Jak na něco takového mohla vůbec pomyslet? A jak on mohl zemřít? Proč to nepředvídal, proč ji nevaroval…

Amara prudce zvedla hlavu a několikrát zamrkala. Vztek vyprchal. Samozřejmě, proč ji Fidelias nevaroval. Past byla příliš dobře přichystaná. Což znamenalo…

Což znamenalo, že Aldrik s Odianou věděli, že přijdou. A z toho logicky plyne…

Zadívala se na ně, polkla a bojovně zvedla tvář. „Nic vám neřeknu,“ pravila klidným hlasem. „Už vám neřeknu ani slovo.“

„Pak zemřeš,“ odpověděl Aldrik a vstal.

„Zemřu,“ souhlasila Amara. „A ty i tvoje vodní čarodějnice můžete jít k vranám.“ Nadechla se a hlasitěji a ostřeji zvolala: „A ty taky, Fidelie!“

Na okamžik si užívala uspokojení nad zábleskem překvapení v Aldrikových očích a nad tím, jak se Odiana udiveně nadechla. Pak obrátila oči ke vchodu stanu a přimhouřila je, na obličeji chladný výraz – tvrdou masku.

Ve vchodu se objevil Fidelias a šaty měl ještě zmačkané. Omyl si z tváře ‚modřinu‘ a u krvácejícího rtu si přidržoval kus bílé látky. „Říkal jsem vám, že to prokoukne,“ zamumlal.

„Znamená to, že jsem složila zkoušku, patrisere ?“ zeptala se Amara jedovatě.

„Máš plus.“ Fidelias na ni zíral a rty měl zkřivené do ošklivé grimasy. „Řekneš nám, co víš o paláci, Amaro. Než skončíme, možná to bude ošklivé, ale povíš nám to. Prohrála jsi. Nemusíš si to ještě ztěžovat.“

„Zrádce,“ odsekla Amara.

Fidelias sebou trhl a zamračil se ještě víc.

Odiana se v náhlém tichu dívala střídavě na jednoho i na druhého a pak se ochotně nabídla: „Mám přinést cejchovací železa?“

Fidelias se k nim otočil. „Myslím, že násilí už jsme napáchali dost, alespoň prozatím.“ Zadíval se na Aldrika a řekl: „Dejte mi chvíli, promluvím si s ní o samotě. Možná ji přiměju, aby dostala rozum.“

Aldrik Fidelia chvíli bez hnutí pozoroval, načež pokrčil rameny. „No dobře,“ řekl. „Miláčku, půjdeme?“

Odiana obešla Aldrikovu židli a upřeně se přitom dívala na Fidelia. „Máš v úmyslu jí jakkoli pomáhat nebo nám zabránit v tom, abychom se dozvěděli, co chceme vědět?“

Fidelias se na vodní čarodějku podíval a pousmál se. „Ano. Ne. Obloha je zelená. Je mi sedmnáct. Ve skutečnosti se jmenuju Gundred.“ Žena vyvalila oči a Fidelias naklonil hlavu ke straně. „Nedokážeš poznat, jestli lžu, ‚miláčku‘? Nejsem dítě. Dokázal jsem ošálit živlovládce mocnější než ty dávno předtím, než ses narodila.“ Podíval se zpátky na Aldrika. „Je v mém nejlepším zájmu přinutit ji mluvit. Už v tom jedeme všichni.“

Šermíř se usmál a ukázal bílé zuby. „Nenabídneš mi své čestné slovo?“

Kurzor ohrnul ret. „Měl bych?“

„Zabil bych tě, kdybys to zkusil,“ odpověděl Aldrik. „Čtvrt hodiny. Víc ne.“ Vstal, vzal Odianu jemně za paži a vedl ji ven ze stanu. Vodní čarodějka střelila pohledem po Fideliovi i Amaře a pak se nechala odvést. Fidelias počkal, až budou pryč, a potom se otočil k Amaře a jen se na ni tiše díval.

„Proč?“ zeptala se ho. „Patrisere. Proč mu tohle děláš?“

Zíral na ni a jeho výraz se nezměnil. „Sloužil jsem jako kurzor čtyřicet let. Nemám ženu ani rodinu. Žádný domov. Obětoval jsem život tomu, abych chránil a bránil korunu. Předával její vzkazy. Odhaloval tajemství jejích nepřátel.“ Zavrtěl hlavou. „A pozoroval jsem její pád. Gaiův rod umírá posledních patnáct let. Všichni to vědí. To, co jsem dělal já, jen oddalovalo nevyhnutelné.“

„Je to dobrý vladař. Je spravedlivý. A nestranný tak, jak si jen každý může přát.“

„Nebavíme se tu o tom, co je správné. Bavíme se o realitě. A realita je, že Gaiova spravedlivost a nestrannost mu vytvořila mnoho mocných nepřátel. Vznešené pány z jihu rozčilují daně, kterými je zatěžuje, aby mohl udržovat Štítový val a Štítovou legii.“

„Vždycky si stěžovali,“ přerušila ho Amara. „To nic nemění na tom, že ty daně jsou nutné. Štítový val chrání i je. Kdyby se sem dostali seveřané, jih by padl spolu s námi ostatními.“

„Oni to tak nevidí,“ opáčil Fidelias. „A chtějí s tím něco dělat. Gaiův rod je slabý. Nemá žádného dědice. Nejmenoval zástupce. Takže se rozhodli udeřit.“

Amara zavrčela: „Attika. Kdo další?“

„Není potřeba, abys to věděla.“ Fidelias si k ní podřepl. „Amaro. Zamysli se nad tím. Blíží se to od doby, co zabili principa. Gaiův rod zemřel spolu se Septimem. Královská linie nikdy nebyla moc plodná – a smrt jeho jediného dítěte brali mnozí jako znamení. Jeho doba už je pryč.“

„Ale to neznamená, že je to správné.“

Fidelias si odfrkl. „Kdy už to pustíš z hlavy, dítě?“ Plivl na podlahu, obličej zkroucený vzteky. „Všechna krev, kterou jsem prolil ve službách koruny. Muži, které jsem zabil. To snad bylo správné? Dá se jejich smrt ospravedlnit, protože sloužím tomuhle vladaři nebo tamtomu? Zabíjel jsem. Ve jménu ochrany koruny jsem dělal i horší věci. Gaius padne. To už nic nezastaví.“

„Takže ses vrhl do role… čeho, Fidelie? Zmije, jež spěchá honem uštknout raněného jelena? Vrány, která se vrhá dolů, aby vyklovala oči mužům, kteří ještě nejsou mrtví?“

Podíval se na ni a obdařil ji úsměvem, v němž nebylo ani veselí, ani radost. „Je snadné chovat se čestně, když jsi mladá. Mohl bych dál sloužit koruně. Možná oddálit nevyhnutelné. Ale kolik dalších lidí by muselo zemřít? Kolik dalších by trpělo? A nezměnilo by se nic, jen načasování. Na mé místo by nastoupily děti, jako jsi ty – a musely by dělat rozhodnutí, jež nyní činím já.“

Amara mu odpověděla hlasem plným pohrdání. „Moc ti děkuju, že jsi mě ochránil.“

Fideliovi blesklo v očích. „Usnadni si to, Amaro. Řekni nám, co chceme vědět.“

„Táhni k vranám,“ odsekla.

Fidelias ji bez hněvu upozornil: „Zlomil jsem muže i ženy silnější než ty. Nemysli si, že totéž neudělám s tebou jen proto, že jsi moje žačka.“ Poklekl a podíval se jí do očí. „Amaro, jsem tentýž muž, kterého znáš. Tolik jsme toho spolu sdíleli. Prosím.“ Položil ruku na její, pokrytou bahnem, a ona se jeho stisku nebránila. „Promysli si to. Mohla by ses k nám přidat. Mohli bychom pomoct znovu přinést Aleře mír a prosperitu.“

Bez hnutí mu pohled oplatila a pak tiše odpověděla: „To už dělám, patrisere. A myslela jsem, že ty taky.“

Oči mu ztvrdly jako led a vstal. Amara se po něm natáhla a chytila ho za botu. „Fidelie,“ žádala ho. „Prosím. Ještě není příliš pozdě. Mohli bychom utéct, hned teď. Přinést zprávy koruně a ukončit to. Nemusíš se odvracet. Ne od Gaia. A…“ Polkla a snažila se potlačit slzy. „A ne ode mě.“

Nastalo bolestivé ticho.

„Kostky jsou vrženy,“ řekl nakonec Fidelias. „Je mi líto, že se nedáš přivést k rozumu.“ Otočil se, vytrhl nohu z jejího sevření a vyšel ze stanu.

Amara se za ním chvíli dívala a pak sklopila oči. V dlani držela nůž, jenž měl Fidelias vždy zastrčený v botě a myslel si, že o něm Amara neví. Rychle se rozhlédla po stanu, a jakmile zapadla chlopeň, začala nožem rýt do hlíny, která ji věznila. Slyšela, jak venku někdo mluví, ale příliš potichu na to, aby rozuměla. Zuřivě ryla do hlíny.

Zemina poletovala všude kolem. Amara ji narušila nožem a pak ji zběsile odhrabovala rukama, odhrnovala ji pryč a snažila se nedělat hluk – ale i tak dýchala hlasitěji a hlasitěji.

Konečně se mohla pohnout, jen malinko, aby od sebe byla schopná odhrnout dost uvolněné hlíny a zavrtět se. Natáhla se před sebe, zabodla nůž do země a použila jej jako skobu, aby se přitáhla dopředu a nahoru. Projela jí vlna nadšení a ona sebou cukala a kroutila se, dokud se konečně nezačala dostávat ze své pasti ven. V uších jí bušily krev a vzrušení.

„Aldriku,“ vyštěkla vodní čarodějnice venku před stanem. „Ta holka!“

Amara se vyhrabala na nohy a rozrušeně se rozhlédla kolem. Odpotácela se na druhou stranu stanu, kde uchopila jílec meče, který ležel na stole. Byl to lehký gladius 4 jen o málo delší než její předloktí. Prudce se otočila, tělo ještě ochablé uvězněním, právě když se ve vchodu stanu objevila tmavá postava – Aldrik.

Zaleskla se ocel. Její čepel se setkala s jeho a byla smetena stranou. Cítila, jak špička čepele zavadila o tělo protivníka, ale nezasáhla příliš hluboko. Věděla, že minula.

Uskočila ke straně a Aldrik zvedl zbraň v rychlém protiútoku. Amara se už nedokázala vyhnout ráně a horní část levé ruky jí náhle zachvátila palčivá bolest. Dívka se skutálela pod stůl a vyskočila na druhé straně, dál od Aldrika.

Obrovský muž popošel k ní a zastavil se před stolem. „Hezký výpad,“ poznamenal. „Bodla jsi mě. To se nepodařilo nikomu od dob Ararise Valeriána.“ Pak se usmál a vycenil zuby. „Jenže ty nejsi Araris Valerián.“

Amara ani nepostřehla, že by se Aldrikova čepel pohnula. Ozvalo se zasvištění a pak se stůl rozpadl na dva kusy. Muž se přes ně vydal k ní.

Amara po něm hodila gladius a viděla, jak zvedl svůj meč, aby jej odrazil stranou. Vrhla se k zadní stěně stanu a v ruce držela jen malý nůž, kterým rychle rozřízla stanové plátno. Protáhla se škvírou a slyšela sama sebe zavzlykat strachy, když se dala do běhu.

Rychle se ohlédla a spatřila, jak Aldrik prořízl mečem ve stanovém plátnu větší otvor a vydal se za ní. „Stráže!“ zvolal. „Zavřete bránu!“

Amara uviděla, jak se brána začíná zavírat, a zabočila. Proběhla řadou bílých stanů a jednou rukou si přidržovala sukni. Přitom se proklínala za to, že se raději nepřestrojila za chlapce, aby si mohla vzít kalhoty. Ohlédla se. Aldrik ji pronásledoval, ale nechala ho daleko za sebou jako srna velkého slivena a krutě se na něj usmála.

Vydala se k nejbližší zdi a cestou z ní odletovalo hlína a bláto. Modlila se, aby z ní obojího opadalo dost na přivolání Cirra. K obranné plošině nahoře na hradbě před ní vedl žebřík, který zdolala třemi dlouhými skoky a jehož se sotva dotýkala rukama.

Jeden z legionářů, stráž na hradbě, se k ní otočil a překvapeně zamrkal. Amara vykřikla, udeřila ho hranou dlaně do krku a ani nezpomalila. Kašlající a dusící se muž upadl dozadu, Amara proběhla kolem něj k hradbě a podívala se přes ni na druhou stranu.

Tři metry k úrovni země a pak dalších dva a půl metru hluboký příkop. Pokud nepřistane správně, mohla by se zmrzačit.

„Střílejte!“ vykřikl někdo a kolem ní prosvištěl šíp. Amara se vrhla ke straně, chytila se rukou vrcholu palisády, přeskočila ji a zamířila do prázdna na druhé straně.

„Cirre!“ zvolala – a konečně kolem sebe ucítila proud větru. Její živel se k ní přitiskl, otočil její tělo do správného úhlu a přispěchal pod ni, takže přistála na polštáři z větru a rozvířeného prachu, ne na tvrdém dně příkopu.

Amara se vyškrábala na nohy a opět se dala do běhu, aniž by se ohlížela. Natahovala se a skákala kupředu. Běžela na severovýchod, pryč od cvičišť, pryč od potoka a místa, kde nechali garganta a náklad. Stromy kolem byly vykácené – postavili z nich palisády okolo tábora – takže musela běžet téměř dvě stě kroků po polámaných pařezech. Kolem ní létaly šípy. Jeden jí prostřelil sukni a málem ji přišpendlil k zemi. Běžela dál s větrem v zádech – pomáhal jí neviditelný Cirrus.

Když Amara doběhla mezi stromy, zastavila se, lapala po dechu a ohlédla se za sebe.

Brána tábora se rozletěla a ven vyjely dva tucty mužů na koních, v rukou dlouhá blyštivá kopí, a zamířili přímo k ní. Vpředu jel Aldrik, vedle něhož vypadali ostatní jako trpaslíci.

Amara se otočila a utíkala mezi stromy tak rychle, jak jen mohla. Větve kolem ní vzdychaly a naříkaly, listy šeptaly a okolní stíny se zlověstně pohybovaly a měnily. Živly tohoto lesa jí nebyly nakloněné – nebylo se čemu divit vzhledem k přítomnosti nejméně jednoho zkušeného dřevovládce. V tomhle lese se před nimi schovat nedokáže, protože samotné stromy prozradí její pozici.

„Cirre,“ vydechla ztěžka. „Nahoru!“

Vítr se nahrnul pod ni a zvedl ji ze země – jenže větve nad ní se mezi sebou propletly a pohyby tak rychlými, jako by to byly lidské paže, se spojily v hustou síť. Amara s výkřikem narazila na živý strop a pak spadla zpátky na zem. Cirrus její pád zmírnil a omluvně jí zašeptal u ucha.

Amara se rozhlédla napravo i nalevo, ale větve stromů se proplétaly všude – a jak se jí nad hlavou zavírala střecha z větví a listí, v lese se rychle stmívalo. Mezi stromy se ozval dusot kopyt.

Amara se vyškrábala na nohy a v ráně na paži jí pulzovala bolest. Pak se znovu dala do běhu. Jezdci na koních se blížili.

Nedokázala odhadnout, jak daleko běžela. Později si vzpomínala jen na hrozivé stíny stromů a palčivou bolest na plicích a v končetinách, již nedokázal zmírnit ani Cirrus. Hrůza se změnila v prosté vzrušení a to postupně přecházelo v jakýsi nezájem z vyčerpání.

Běžela a běžela, až si náhle uvědomila, že se dívá zpátky – přímo do očí legionáře na koni, který byl sotva šest metrů za ní. Muž vykřikl a vrhl po ní kopí. Amara se mu s klopýtnutím vyhnula a snažila se dostat z dosahu jezdce, když vtom náhle vkročila do záplavy slunečního světla. Podívala se před sebe a zjistila, že země se tři až čtyři kroky od ní svažuje a pak končí srázem tak prudkým, že ani neviděla, jak je tam hluboko nebo co je dole.

Legionář vytasil meč a zavolal na svého koně. Zvíře zareagovalo, jako by bylo prodloužením mužova těla, a vrhlo se na Amaru.

Ta se otočila a bez zaváhání se vrhla ze srázu.

Roztáhla ruce a vykřikla: „Cirre! Nahoru!“ Pod ní se rychle shromáždil vzduch, jak její živel uposlechl příkaz, a ucítila náhlý příval radosti, když za skučení vichřice vyrazila prudce vzhůru k podzimní obloze. Za ní se vymrštily ze země malé vzdušné víry, které vrhly nebohému legionáři do obličeje hlínu a splašily jeho koně.

Amara letěla dál, vzhůru a pryč od tábora. Pak se na chvilku zastavila, aby se ohlédla. Sráz, z něhož skočila, odtud vypadal jako dětská hračka – ležel několik mil daleko a přinejmenším jednu míli hluboko. „Cirre,“ zamumlala a natáhla ruce před sebe. Živel zavířil a část sebe přesunul do prostoru před ní, kde se zatetelil jako horký vzduch stoupající z rozpáleného kamene.

Amara vzduch zformovala rukama a ohýbala jím světlo, dokud neviděla mezi roztaženýma rukama útes tak, jako by nestála dál než sto metrů od něj. Spatřila, jak se z lesa vynořila skupina jezdců a jak Aldrik sesedl z koně. Legionář, který ji viděl, popsal její útěk a Aldrik vzhlédl k obloze a rozhlížel se. Pak Amaru zamrazilo, když jeho pohled spočinul přímo na ní. Naklonil hlavu k muži stojícímu vedle něj – dřevovládci, který pro něj pracoval už před chvílí. Ten se pak jednoduše dotkl jednoho ze stromů.

Amara polkla a naklonila ruce tak, aby viděla na vzbouřenecký tábor.

Nad stromy se vynořilo půl tuctu postav, jež klouzaly a tančily ve větru, jako by byly jen keříky na bylinkové zahrádce. Pak se postavy otočily a všechny najednou vyrazily k ní. Sluneční paprsky se odrážely od oceli – věděla, že jsou to zbraně a brnění.

„Vzdušní rytíři,“ zamumlala si Amara pro sebe. Polkla a spustila ruce dolů. Obyčejně by věřila, že jim dokáže uniknout. Jenže teď, když byla zraněná a vyčerpaná tělesně i duševně, si tím nebyla tak jistá.

Otočila se a vybídla Cirra, aby ji nesl na severovýchod – a modlila se, aby slunce zapadlo dřív, než ji pronásledovatelé doženou.

KAPITOLA 3

Tavi vyklouzl ze svého pokoje a v tichu posledních zbytků noci seběhl ze schodů. Vstoupil do velké haly, která se schovaná ve stínech podobala jeskyni, a všiml si tlumeného světla vycházejícího z kuchyně vedle velké síně. Stará Bitte zřídkakdy spávala víc než jen několik hodin a Tavi slyšel, jak se pohybuje po kuchyni a připravuje snídani.

Odsunul zástrčku na dveřích a vyšel z velké síně na dvůr. Jeden ze psů vystrčil hlavu z prázdného sudu, který využíval jako boudu, a Tavi podřepl, aby starého psa podrbal za ušima. Pes několikrát udeřil ocasem o vnitřek sudu a pak se znovu uložil ke spánku. Tavi si přitáhl plášť, který ho měl ochránit před chladem odcházející podzimní noci, a otevřel postranní dveře, aby vyšel ven z bezpečí Bernardova dvorce.

Za dveřmi uviděl strýce Bernarda, jak se nenuceně opírá o zeď. Na sobě měl kožený oblek a těžký zelený plášť – připravený strávit den v divočině za poli náležejícími k dvorci. Zvedl k ústům jablko a s křupnutím se do něj zakousl. Bernard byl veliký muž se širokými rameny a silnými svaly vypracovanými tvrdou dřinou. V tmavých vlasech, ostříhaných nakrátko podle legionářského zvyku, se sem tam objevila stopa šedi, ačkoli nic takového se nedalo říct o jeho krátce střižené bradce. U pasu hned vedle legionářského meče měl zavěšený toulec se šípy a v ruce držel nejlehčí ze svých luků, bez natažené tětivy.

Tavi ztuhl a lehce ho zamrazilo neblahým tušením. Pak roztáhl ruce, jako by chtěl naznačit, že Bernard vyhrál, a nepřesvědčivě se na strýce usmál. „Jak jsi to věděl?“

Bernard se také usmál, i když dost obezřetně. „Ztratil viděl, že jsi večer – po tom, co ses vrátil tak pozdě – vypil hodně vody, a upozornil mě na to. Je to starý vojenský trik, jak ráno vstát brzo.“

„Hm,“ ozval se Tavi. „Ano, pane.“

„Počítal jsem ovce,“ pokračoval Bernard. „Vypadá to, že nám několik kusů chybí.“

„Ano, pane,“ odpověděl Tavi a nervózně si olízl rty. „Za chvíli je přivedu.“

„Měl jsem dojem, že už jsi to udělal včera večer, když jsi na tabulku vyznačil plný počet.“

Tavimu se rozhořely tváře a najednou byl rád, že je ještě šero. „Tulák včera vyvedl svoje bahnice a jejich jehňata ven, když jsem se snažil zahnat domů jižní stádo. Nechtěl jsem, aby sis dělal starosti.“

Bernard zavrtěl hlavou. „Tavi, víš, že dnešek je moc důležitý. Ostatní zemani přijedou na pravdozření a já tu nechci žádné další potíže.“

„Omlouvám se, strýčku. Proč tu tedy nezůstaneš? Najdu Tuláka a přivedu ho zpátky.“

„Nechci, aby ses po údolí potuloval sám, Tavi.“

„Stejně to jednou budu muset začít dělat, strýčku. Pokud mě nechceš sledovat po zbytek života.“

Bernard si povzdechl. „Tvoje teta by mě zabila.“

Tavi zaskřípal zuby. „Dokážu to sám. Budu si dávat pozor a do oběda budu zpátky.“

„O to nejde. Měl jsi je přivést včera,“ odpověděl Bernard. „Proč jsi to neudělal?“

Tavi polkl. „Ehm. Slíbil jsem někomu laskavost. Neměl jsem čas stihnout obojí ještě před setměním.“

Bernard si znovu povzdechl. „U vran, Tavi. Vážně jsem si myslel, že jsi za poslední rok hodně dospěl. Že se učíš odpovědnosti.“

Tavimu se náhle sevřel žaludek. „Ty mi ty ovce nedáš, viď?“

Bernard odpověděl: „Nechci ti upírat, na co máš nárok. Byl jsem rád – a jsem rád, že ti můžu pomoct začít s vlastním stádem. Ale nechci ho jen tak zahodit. Dokud neuvidím, že se o ně dokážeš dobře postarat, tak ti ty ovce dát nemůžu.“

„Stejně si je nenechám dlouho.“

„Možná ne. Ale jde o princip, hochu. Nic není zadarmo.“

„Ale strýčku,“ protestoval Tavi. „Je to má jediná šance, jak něco dokázat.“

Bernard odsekl: „Tak to jsi radši neměl…“ Zamračil se. „Tavi, co jsi to vlastně musel udělat, že to bylo důležitější než stádo?“

Tavimu se tváře rozhořely ještě víc. „Ehm.“

Bernard povytáhl obočí a řekl: „Aha, už chápu.“

„Co chápeš?“

„Je v tom dívka.“

Tavi poklekl a utahoval si šněrovadla na botách, aby zakryl zakaboněný výraz, a zeptal se: „Proč myslíš?“

„Jsi patnáctiletý kluk, Tavi. Vždycky je v tom dívka.“

„Ne, to tedy není,“ trval si na svém Tavi.

Bernard nad tím chvíli přemýšlel a potom pokrčil rameny. „Až si o tom budeš chtít promluvit, dej mi vědět.“ Odstrčil se ramenem od zdi, opřel si luk o nohu a natáhl tětivu. „O tom, jestli ti dám ovce, si promluvíme později. Kde myslíš, že najdeme Tulákovu stopu?“

Tavi vytáhl z mošničky kožený prak a zastrčil si do kapsy u tuniky několik oblázků. „Nenajde je Brutus?“

Bernard se usmál. „Myslel jsem si, že to dokážeš sám.“

Tavi se na strýce zamračil, pak se zamyslel a podrbal se přitom na nose. „Blíží se zima a oni to vědí. Budou chtít najít neopadavé keře, aby se měli kde schovat a čeho se najíst. Jenže na jižním svahu se teď pasou garganti a ovce do jejich blízkosti nepůjdou, pokud se tomu budou moct vyhnout.“ Tavi přikývl. „Sever. Tulák je vzal do borových lad za silnicí.“

Bernard souhlasně přikývl. „Dobře. Pamatuj si, že živlovláda nemůže nahradit inteligenci, Tavi.“

„Jenže inteligence zase nenahradí živel,“ zamumlal Tavi kysele. Kopl do země, až vyletěl obláček prachu a trs seschlé trávy.

Bernard položil Tavimu na rameno silnou ruku, stiskl a pak vyrazil na sever po staré cestě vyjeté koly vozů a vyšlapané nohama dobytka i lidí. „Není to tak špatné, jak si myslíš, Tavi. Živly nejsou všechno.“

„To říká někdo, kdo má dva,“ pravil Tavi a následoval ho. „Teta Isana říká, že bys mohl požádat o plné občanství, kdybys chtěl.“

Bernard pokrčil rameny. „Možná, kdybych chtěl. Ale já své živly získal až skoro v tvém věku.“

„Jenže u tebe se to rozvíjelo pomalu a postupně,“ namítl Tavi. „To už mám dávno za sebou. Neexistuje nikdo, kdo by v mém věku neměl živly.“

Bernard si povzdychl. „To nemůžeš vědět, Tavi. Uklidni se, hochu. Jednou to přijde.“

„To mi říkáš už od doby, co mi bylo deset. Kdybych měl živly, dokázal bych zastavit Tuláka a ještě…“ Potlačil vztek dřív, než stačil slova vyhrknout.

Strýc Bernard se na něj podíval a v očích měl úsměv. „Tak pojď, hochu. Přidáme do kroku. Musím se vrátit dřív, než přijedou ostatní zemani.“

Tavi přikývl a oba se dali do běhu po klikatící se cestě. Obloha začínala blednout právě ve chvíli, kdy míjeli jabloňové sady, včelí úly a pak severní pole, která ten rok ležela ladem. Cesta se vinula převážně javorovým a dubovým lesem. Stromy byly většinou tak staré, že pod nimi rostla jen nízká tráva a křoví. Když se předjitřní bledě modré světlo vzdávalo prvním náznakům oranžové a žluté, dosáhli posledních výběžků lesa na okrajích pozemků Bernardova dvorce. Tady už les nebyl tak starý a rostly tu menší stromy a keře. Některé z nich byly navzdory pokročilému podzimu pořád obsypané listím. Seschlé kostry menších keřů pokrývaly zlaté a rudé lístky a nahé, spící stromy se kývaly za jemného sborového popraskávání.

Pak však něco v Taviho bezprostředním okolí způsobilo, že na něj náhle padla úzkost. Zastavil se a krátce varovně sykl. Bernard z plného běhu okamžitě zastavil a podřepl a Tavi ho instinktivně následoval.

Bernard se tiše ohlédl na Taviho a tázavě povytáhl obočí.

Tavi zůstal na všech čtyřech, připlížil se ke strýci a udýchaně zašeptal: „Tam vpředu, mezi posledními stromy u potoka. Obvykle tam bývá hejno křepelek, ale teď jsem je zahlédl prchat podél cesty.“

„Myslíš, že je něco vyděsilo,“ řekl Bernard. Pak zamumlal: „Cypre,“ a trhl rukou ke stromům stranou od sebe, čímž dával signál menšímu ze svých živlů. Tavi vzhlédl a uviděl, jak z jednoho stromu vyklouzla postava – vzdáleně lidského tvaru a ne větší než dítě. Na okamžik obrátila světle zelené oči na Bernarda a pak se přitiskla k zemi. Zdálo se, jako by se listí a větvičky propletly, aby přikryly to, co se pod nimi skrývalo. Cyprus naklonil hlavu, zadíval se přímo na Bernarda, pak vydal zvuk podobný tomu, jako když vítr ševelí listím, a zmizel v křoví.

Tavi byl ještě zadýchaný z běhu a snažil se dech zpomalit a uklidnit. „Co je to?“ zašeptal.

Bernardovi se na chvilku rozostřil zrak a pak strýc odpověděl: „Měl jsi pravdu. Dobrá práce, hochu. U paty mostu se někdo skrývá a má s sebou silný živel. Je jich víc.“

„Banditi?“ zašeptal Tavi.

Jeho strýc přimhouřil oči. „Je to Kord.“

Tavi se zamračil. „Myslel jsem, že ostatní zemani přijedou až dnes odpoledne. A proč by se schovávali ve křoví?“

Bernard vstal a zabručel: „To brzy zjistíme.“

Tavi vyrazil za strýcem. Bernard rázně kráčel po cestě, jako by měl v úmyslu kolem ukrytých mužů bez povšimnutí projít. Pak se najednou bez varování se šípem v ruce otočil prudce doleva, natáhl luk a vypustil šíp se šedými letkami přímo do houštiny vzdálené jen několik kroků od malého kamenného mostu, který vedl přes zurčící potok.

Tavi uslyšel výkřik a křoví se prudce otřáslo. Za okamžik se z něj vynořil chlapec asi Taviho věku a rukou si přidržoval zadní část kalhot. Měl širokou, silnou postavu a tvář, která by byla hezká, kdyby v ní neměl tak rozzuřený výraz. Bittan z Kordova dvorce, Kordův nejmladší syn. „U krvavejch vran,“ zaskučel chlapec. „Jsi blázen?“

„Bittane,“ zvolal Bernard se zjevně předstíraným překvapením. „Pro živly, neměl jsem tušení, že tam jsi.“

O kus dál se u cesty vynořil druhý muž – Kordův další syn Arik. Byl štíhlejší než jeho bratr, vyšší a o několik let starší. Vlasy měl stažené do ohonu a mezi obočím se mu již usadily vrásky od neustále zamračeného výrazu. Ostražitě se díval na Bernarda a zvolal: „Bittane? Jsi v pořádku?“

Hoch vztekle vykřikl: „Ne, nejsem v pořádku! Střelil mě!“

Tavi zíral na druhého chlapce a zamumlal ke strýčkovi: „Ty jsi ho střelil?“

„Jen škrábnutí.“

Tavi se zazubil. „Možná jsi ho trefil do mozku.“

Bernard mu úsměv oplatil, ale nic neřekl.

Ještě o kus dál se pohnulo křoví a zapraskalo suché dřevo. Za okamžik se z houštiny vynořil zeman Kord. Nebyl moc vysoký, ale zdálo se, jako by měl ramena na svou postavu příliš široká a svalnaté paže nepřirozeně dlouhé. Na sobě měl záplatovanou a zašlou šedou tuniku, která zoufale potřebovala pořádně vyprat, a silné nohavice z gargantí kůže. Kolem krku mu visel symbol jeho úřadu, silný zemanský řetěz. Řetěz vypadal špinavě a ušmudlaně, ale Tavi měl dojem, že se k jeho neupraveným prošedivělým vlasům hodí víc než prořídlá bradka.

Kord se pohyboval s bojovným napětím a oči měl studené hněvem. „Co si u vran myslíš, že děláš, Bernarde?“

Bernard na Korda přátelsky mávl, ale Tavi si všiml, že v druhé ruce spolu s lukem drží další šíp. „Jen malá nehoda,“ řekl Bernard. „Měl jsem tvého chlapce za nějakého zloděje, který číhá u cesty, aby napadal kolemjdoucí.“

Kord zúžil oči. „Obviňuješ mě z něčeho?“

„Samozřejmě že ne,“ protáhl Bernard, ale v očích úsměv neměl. „Je to jen nedorozumění. Díky velkým živlům, že nikdo nebyl zraněn.“ Na chvíli se odmlčel a jeho úsměv zmizel docela. Potom tiše pokračoval: „Nerad bych, aby na mých pozemcích někdo přišel k úhoně.“

Kord si odfrkl a znělo to spíš jako zvuk vydaný divokou šelmou než člověkem. Pak zuřivě pokročil vpřed. Zem se mu pod nohama chvěla a burácela, objevovaly se a zase mizely neklidné malé hrboly, jako by se těsně pod povrchem svíjel had.

Bernard se upřeně díval na Korda, aniž by se pohnul nebo změnil výraz.

Kord zavrčel a viditelně se snažil potlačit vztek. „Jednoho dne tě budu mít vážně plné zuby, Bernarde.“

„Takové věci neříkej, Korde,“ odpověděl Taviho strýc. „Vyděsíš kluka.“

Kord se podíval po Tavim a chlapec pod tím upřeným a rozzuřeným pohledem náhle zneklidněl.

„Už má živly, nebo konečně připustíš, jaká je to neužitečná malá zrůda?“

Ta jediná prostá poznámka bodla Taviho jako trn a on otevřel pusu, aby naštvaně odpověděl.

Bernard položil Tavimu ruku na rameno a řekl: „S mým synovcem si nedělej starosti.“ Pak pohlédl na Bittana a pokračoval: „Koneckonců, myslím, že teď máš jiné problémy. Proč nejdete do našeho dvorce? Isana už pro vás určitě něco chystá.“

„Myslím, že tady ještě chvíli zůstaneme,“ odpověděl Kord. „Možná něco malého posnídáme.“

„Jen si poslužte,“ řekl Bernard a vyrazil dál po cestě. Tavi ho následoval. Bernard Korda ignoroval, dokud nepřešli mostek. „Á, ještě něco,“ poznamenal Bernard a ohlédl se. „Zapomněl jsem zmínit, že Warner přijel už včera večer, Korde. Jeho synové dostali dovolenku z legií, aby mohli navštívit otce.“

„Jen ať přijdou,“ vyštěkl Bittan. „Roztrháme je na…“

Kord Bittanovi vrazil takovou facku, že ho srazil k zemi. „Zavři hubu.“

Bittan zmateně potřásl hlavou a zamračil se. Svému otci neodpověděl ani se na něj nepodíval, když vstával.

„Jen jděte k nám,“ řekl Bernard. „Jsem si jistý, že to všechno vyřešíme.“

Kord neodpověděl. Strohým gestem pobídl syny a vydal se na cestu. Synové ho následovali a Bittan se na Taviho nenávistně zadíval, když šel kolem něj. „Zrůdo.“

Tavi zaťal pěsti, ale nechal to být. Bernard souhlasně přikývl a čekal, až Kord a jeho synové zamíří cestou k Bernardově tvrzi.

Jak je tak pozorovali, Tavi se zeptal: „Chtěl napadnout Warnera, že ano, strýčku?“

„Je to možné,“ odpověděl Bernard. „Proto tvá teta požádala Warnera, aby přijel už včera večer. Kord je zoufalý.“

„Proč? Obvinili přece Bittana, ne jeho.“

„Znásilnění je říšský zločin,“ odpověděl Bernard. „Kord je hlava rodiny a nese zodpovědnost za zločiny proti říši. Pokud se při pravdozření ukáže, že je potřeba soud, a pokud Bittana shledají vinným, hrabě Gram může zrušit Kordův nárok na jeho panství.“

„Myslíš, že by zabíjel, aby svůj nárok ochránil?“ zeptal se Tavi.

„Myslím, že muži, kteří touží po moci, jsou schopni téměř všeho.“ Zavrtěl hlavou. „Kord v moci vidí něco, co má uspokojit jeho touhy, a ne nástroj k ochraně a službě svým poddaným. To je hloupý přístup a nakonec ho bude stát hlavu – ale do té doby je kvůli tomu Kord dost nebezpečný.“

„Děsí mě,“ řekl Tavi.

„Ten děsí každého, kdo má trochu rozumu, hochu.“ Bernard podal luk Tavimu a otevřel mošničku u pasu. Vytáhl z ní malý skleněný knoflík, který hodil přes zábradlí mostku do potoka. „Rill,“ zvolal pevným hlasem. „Potřebuju mluvit s Isanou, prosím.“

Čekali na mostku. Po chvíli se zvuky potoka začaly měnit. Z proudu uprostřed vystoupal vodní sloupec, který se zformoval do tekuté sochy Taviho tety Isany, ženy s mladistvým vzhledem a rysy mocné vodovládkyně, ale s držením těla a hlasem dospělého.

Postava se rozhlédla a nakonec se zadívala na Bernarda s Tavim. „Dobré ráno, Bernarde, Tavi.“ Její hlas zněl kovově, jako by k nim přicházel dlouhou trubkou.

„Teto Isano,“ pozdravil Tavi a zdvořile sklonil hlavu.

„Sestřičko,“ pozdravil Bernard. „Právě jsme narazili na Korda a jeho syny. Číhali ve křoví u severního mostu.“

Isana zavrtěla hlavou. „To ten blázen snad nemyslí vážně.“

„Myslím, že ano,“ řekl Bernard. „Myslím, že ví, že s tím, co Bittan udělal, ho Gram už tentokrát dostane.“

Isana se jízlivě usmála. „Řekla bych, že ho nepotěšilo ani to, že byla pro tenhle zločin za pravdozora vybrána žena.“

Bernard přikývl. „Radši se ujisti, že je někdo poblíž, jen pro jistotu. Jdou po cestě k vám.“

Isanin obraz ve vodě se zamračil. „Kdy se vrátíte?“

„Před obědem, pokud budeme mít štěstí. Jinak do večeře.“

„Zkuste si pospíšit. Budu se snažit udržet klid, jak to jen půjde, ale obávám se, že Korda nezkrotí nikdo kromě tebe, aniž by u toho tekla krev.“

„Jistě. Buď opatrná.“

Isana přikývla. „Vy taky. Stará Bitte říkala, že Garados a jeho žena nám chystají bouřku, nejpozději za setmění.“

Tavi se neklidně podíval k severovýchodu, kde se tyčila hora Garados a hrozivě shlížela na obyvatele Calderonského údolí. Na vyšších místech už byla pokrytá sněhem a ledem a nejvyšší vrcholky halily mraky. Právě tam kul nepřátelský živel obrovské hory pikle s Thanou Lilvií, živlem bouřlivých ledových větrů, jež vanuly přes Moře ledu na sever. Shromažďovaly mraky jako dobytek, za denního světla je krmily hněvem a při západu slunce je pak pohnaly proti obyvatelům údolí v podobě živlobouří.

„Do té doby se vrátíme,“ ujistil ji Bernard.

„Dobře. A Tavi?“

„Ano, teto Isano?“

„Máš nějakou představu, odkud má Beritte věneček z čerstvých cesněnek?“

Tavi letmo pohlédl na strýce a začervenal se. „Asi je musela někde najít.“

„Aha. Ještě nemá věk na vdávání, je příliš nezodpovědná na to, aby se starala o dítě, a rozhodně je příliš mladá na to, aby ve vlasech nosila cesněnky. Myslíš, že najde ještě nějaké další?“

„Ne, paní.“

„Výborně,“ odpověděla Isana poněkud rázně. „Ještě si o tom promluvíme, až se vrátíte.“

Tavi se zamračil.

Bernard zadržoval smích, dokud se vodní sloupec nerozplynul zpět do potoka, čímž se kontakt s Isanou přerušil. „Žádná dívka, co? Myslel jsem, že Beritte se dvoří Fred.“

„To ano,“ povzdechl si Tavi. „Nejspíš je nosí kvůli němu. Ale požádala mě, abych jí je donesl, a… no, v tu chvíli mi to připadalo mnohem důležitější.“

Bernard přikývl. „Není ostuda udělat chybu, Tavi – pokud se z ní poučíš. Doufám, že budeš dost chytrý na to, abys to bral jako lekci v tom, co má přednost. Takže?“

Tavi se zamračil. „Takže co?“

Bernard se dál usmíval. „Co ses dneska ráno naučil?“

Tavi zíral na zem. „Že se ženami jsou potíže, pane.“

Bernard otevřel ústa v náhlém záchvatu veselého smíchu. Tavi se na strýčka podíval a s nadějí se na něj usmál. Bernardovi svítily oči veselím. „Chlapče, chlapče. To je sotva půlka pravdy.“

„A co je druhá půlka?“

„Že bez nich stejně nemůžeš žít,“ odpověděl Bernard. Zavrtěl hlavou, v očích mu stále vesele jiskřilo a na rtech mu přetrvával úsměv. „Svého času jsem taky provedl jednu nebo dvě hlouposti, abych udělal dojem na dívku.“

„Stálo to za to?“

Bernardův úsměv zmizel, ale nevypadalo to, že se baví méně. Úsměv se prostě obrátil dovnitř, jako by to, čemu se usmíval, existovalo jen v hloubi jeho duše. Bernard nikdy nemluvil o své mrtvé ženě ani o jejich dětech, které taky zemřely. „Ano. Každá modřina i každý škrábanec.“

Tavi zvážněl. „Myslíš, že je Bittan vinen?“

„Pravděpodobně ano,“ odpověděl Bernard. „Ale můžu se plést. Dokud si nebudeme moct vyslechnout, co nám k tomu všichni poví, musíme k tomu přistupovat s otevřenou myslí. Tvé tetě lhát nedokáže.“

„Já to dokážu.“

Bernard se zasmál. „Ty jsi o něco chytřejší než Bittan. A trénuješ celý život.“

Tavi se na strýce usmál a pak pravil: „Pane, já to stádo vážně najdu. Dokážu to.“

Bernard Taviho chvíli pozoroval a pak kývl směrem k cestě. „Tak mi to ukaž.“

KAPITOLA 4

Isana vzhlédla s mírně podrážděným výrazem od své jasnovidné misky. „Ten kluk se jednou dostane do takových potíží, že už se z toho nevymluví.“ Okny do hlavní kuchyně Bernardova dvorce proudily paprsky podzimního slunce. Místnost byla plná vůně chleba pečícího se ve velkých pecích a také ostřejší vůně šťávy prskající na pečínce otáčející se nad rozpáleným uhlím. Isanu bolela záda od ranní práce, s níž začala už dávno před rozbřeskem, a věděla, že v nejbližší době nebude mít příležitost si odpočinout.

Kdykoli si našla volnou chvilku, strávila ji tím, že zírala do jasnovidné misky a využívala Rill k tomu, aby dávala pozor na Kordovy a Warnerovy lidi. Warner a jeho synové se přidali k staršímu Frederikovi, který měl v hospodářství na starosti stádo gargantů, a jeho svalnatému mladšímu synovi se stejným jménem, aby společně vyčistili zpola plné chlévy velkého pracovního dobytka.

Kord a jeho nejmladší syn se povalovali na dvoře. Starší z chlapců, Arik, si vzal sekyru a celé ráno štípal dříví, aby fyzickou námahou zahnal nervozitu. Napětí ve vzduchu by se dalo krájet – to poznal i někdo, kdo v těle neměl ani kapku vodovlády.

Ženy z hospodářství utekly před horkem v kuchyni ven, aby si tam snědly oběd – rychlou porci zeleninové polévky a včerejší chleba, k tomu různé druhy sýra, které našly v kuchyni a odnesly si je na dvůr. Unavené podzimní slunce příjemně svítilo na dvůr, jehož rozehřátou dlažbu před studeným severním větrem chránily vysoké kamenné zdi Bernardova dvorce. Isana se k ženám nepřidala. Ze vzrůstajícího napětí na dvoře by se jí udělalo špatně a ona si chtěla uchovat sílu a sebeovládání tak dlouho, jak to jen půjde, pro případ, že by musela zasahovat.

A tak ignorovala kručení v břiše, zaměřila se na práci a část myšlenek ponechávala volnou, aby dokázala zaznamenat vjemy svého živlu.

„Vy nebudete jíst, paní Isano?“ Beritte zvedla oči ze svého místa, kde nedbale loupala hromadu různých hlíz a házela slupky do lavoru s vodou. Hezká dívčí tvář byla jemně namalovaná zdravíčkem a už tak kouzelné oči byly ještě ozdobené linkami. Isana varovala Berittinu matku, že dívka je na takové nesmysly ještě příliš mladá. Stejně však zase byla namalovaná, s cesněnkami ve vlasech, a živůtek si se zjevnou nestydatostí sešněrovala pod prsy. Mnohem raději by obdivovala svůj odraz v každé lesklé ploše, kterou by našla, než aby pomáhala připravovat večerní hostinu. Isana se pro dívku snažila najít co nejvíc práce, aby ji na celý den zabavila. Beritte se ráda bavila tím, že pozorovala, jak se mladí muži ucházejí o její pozornost, a s utaženým živůtkem a sladkou vůní cesněnek ve vlasech by je klidně nechala, ať se mezi sebou pozabíjejí. Isana toho však měla na mysli příliš mnoho, aby se mohla nechat rozptylovat dalšími potížemi.

Podívala se na dívku a prohlédla si ji od hlavy k patě. Potom se natáhla pro pohrabáč a hrábla jím do pece, kde jeden ze dvou malých živlů, které měly na starosti regulaci teploty, nedělal svou práci. Prohrábla uhlí a tím probrala i živly a uviděla, jak plamínky začaly tancovat o trochu živěji, když se ospalý živel uvnitř probral. „Jakmile budu mít volnou chvilku,“ odpověděla Isana dívce.

„Aha,“ odvětila Beritte poněkud zkroušeně. „Určitě už to budeme mít brzo hotové.“

„Jen loupej, Beritte.“ Isana se otočila zpět k pultu a ke své misce. Voda uvnitř ožila, pak se pozvedla se záchvěvy nahoru a vytvořila obraz tváře – Isaniny tváře, ovšem mnohem mladší. Isana se na svůj živel hřejivě usmála. Rill si stále pamatovala, jak vypadala toho dne, kdy našly jedna druhou, a vždycky se ukazovala v podobě Isany, která tehdy byla jen neohrabaná dívka ani ne tak stará jako Beritte a jež právě hleděla do klidné, krásné tůňky.

„Rill,“ řekla Isana a dotkla se hladiny vody. Tekutina v misce se jí obtočila kolem prstu a pak jemně zavířila v tiché odpovědi. „Rill,“ řekla znovu Isana. „Najdi Bernarda.“ Představila si v duchu bratrův obraz a předala jej pomocí doteku svému živlu: tiché, pevné kroky, jeho dunivý, ale klidný hlas a velké ruce. „Najdi Bernarda,“ opakovala.

Živel se zachvěl a zavířil vodou – pak opustil misku, prolétl vzduchem v klidné vlně, jež Isanu jemně šimrala na kůži, a zmizel v zemi.

Isana zvedla hlavu a přísně se zadívala na Beritte. „A teď mi řekni, co se děje, Beritte.“

„Prosím?“ optala se dívka. Zrudla a vrátila se k loupání hlízy a seškrábla ze světlé dužiny tmavou slupku. „Nevím, o čem mluvíte, paní.“

Isana si opřela ruce v bok. „Já myslím, že víš,“ řekla ostře. „Beritte, buď mi řekneš, odkud máš ty květy, nebo můžeš počkat, až to později zjistím sama.“

Isana cítila, jak se Beritte otřásá narůstající panikou, která dívce tančila i v hlase, když promluvila: „Vážně, paní, našla jsem je za dveřmi. Nevím, kdo…“

„Ale ano, víš,“ řekla Isana. „Cesněnky se jen tak zázračně neobjevují a ty víš moc dobře, jaká jsou pravidla pro jejich sbírání. Jestli mě přinutíš, abych na to přišla sama, u velkých živlů, postarám se o to, abys dostala náležitý trest.“

Beritte zavrtěla hlavou, až jí jeden květ vypadl z vlasů. „Ne, ne, paní.“ Isana cítila, jak dívku uvnitř svírá lež. „Nikdy jsem je nesbírala, vážně, já…“

Isanou zacloumal vztek a vyštěkla: „Ale Beritte. Nejsi dost stará na to, abys mi dokázala lhát. Musím připravit hostinu a nachystat se na pravdozření a nemám čas zabývat se rozmazlenou holkou, která si myslí, že je chytřejší než dospělí jen proto, že jí narostly prsa a boky.“

Beritte pohlédla na Isanu, ponížením zrudla ještě víc a pak hněvivě vyštěkla: „Žárlíte, paní?“

Isanin vztek se náhle změnil z otrávených plamenů na něco studeného až ledového. Na kratičký okamžik zapomněla na všechno ostatní v kuchyni, na veškeré události a děsivé možnosti, jež toho dne na dvorci hrozily, a zaměřila pozornost pouze na kyprou dívku. Jen na okamžik ztratila kontrolu nad svými emocemi a cítila, jak se v ní vzedmula stará, hořká zlost.

Všechny hrnce v kuchyni náhle přetekly a pára unikla v oblaku, který se obtočil kolem Isany a vyrazil k dívce. Zároveň k její židli po zemi vyrazila vlna vařící vody.

Isana ucítila, jak se Berittin odpor okamžitě změnil v hrůzu. Dívka vytřeštila oči a s děsem zírala na Isanu. Potom rozhodila paže a zakopla o židli. Snažila se před sebou shromáždit slabé vzdušné živly, které zpomalily páru, jež se na ni valila, aspoň dost na to, aby mohla uprchnout. Pak rychle přeskočila nejbližší proud horké vody a s brekem běžela ke dveřím kuchyně.

Isana zaťala pěsti a zavřela oči. Snažila se odpoutat myšlenky od dívky, nutila se zhluboka nadechnout a znovu získat kontrolu nad emocemi. Vztek a prudká, hořká zlost v ní běsnily jako živoucí věc, která se snaží prorazit si cestu ven. Cítila, jak jí její drápy drásají břicho i kosti. Bojovala proti ní a vytlačila ji z mysli. Poté se pára usadila a rozprostřela po místnosti a zamlžila přitom silné, hrubé sklo v oknech. Kotle a hrnce se uklidnily a voda se na podlaze sama začala slévat do loužiček.

Isana stála uprostřed horké páry a rozlité vody, zavřela oči a pomalu, zhluboka se nadechla. Už to zase udělala. Nechala myšlenky ovládnout emocemi, jež cítila z někoho jiného. Nechala se jimi ovlivnit. Berittina nejistota a vzdorovitý vztek se vetřely k ní a zapustily kořeny v jejích myšlenkách a pocitech – a ona to dopustila.

Isana zvedla štíhlou ruku a promnula si spánky. Rozšířené smysly, jež jí poskytovala vodovláda, působily, jako by slyšela další druh zvuku – zvuku, který jí laskal spánky jako prachové peří, dokud neměla pocit, že jí rozdrásá lebku, že jí na tváři i na kůži na hlavě vyrazí puchýře z toho, jak se o ni neustále otírají všechny emoce.

Jenže teď s tím nemohla nic moc dělat – jen se ovládnout a vypořádat s tím, co přijde. Člověk nemůže otevřít oči a později se prostě rozhodnout, že je nebude používat. Může utlumit vjemy, jež jí přináší Rillina přítomnost, ale nemůže jim zcela zamezit. To je prostě fakt, s nímž musí tak mocná vodovládkyně jako ona umět žít.

Jeden z mnoha, pomyslela si. Pak si podřepla a tiše mluvila k mnoha malinkým živlům ve vodě rozlité na podlaze. Pobízela je, dokud se malé loužičky a kapky nezačaly uprostřed místnosti slévat do větší louže. Isana ji pozorovala a čekala, dokud se nepřidají i kapky ze vzdálených koutů kuchyně.

Díval se na ni odraz jejího obličeje, hladkého a štíhlého, který mohl patřit nějaké mladé dívce. Zamrkala a pomyslela na tvář, kterou jí Rill ukazuje pokaždé, když přijde. Možná se od té její tolik neliší.

Zvedla ruku a přejela si prsty po obličeji. Pořád má hezkou tvář. Je jí skoro čtyřicet a vypadá, jako by z těch čtyřiceti let prožila sotva dvacet. Mohla by prožít další čtyři dekády tak, že by nevypadala na víc než třicet. Nemá žádné vrásky, i když na skráních jí kaštanově hnědé vlasy začínají prokvétat stříbrem.

Isana vstala a pozorovala ženu, která se na ni dívala z odrazu ve vodě. Vysoká, štíhlá. Příliš štíhlá na ženu jejího věku. Sotva by se na ní našla nějaká křivka, ať už přes prsa nebo přes boky. Mohli by si ji splést s neohrabaným dítětem. Jistě, nese se s větší sebejistotou a má větší sílu, než by mohlo mít dítě, a doteky šedin ve vlasech možná dokládají věk a důstojnost, o nichž vzhled tolik nevypovídá. A je pravda, že v celém Calderonském údolí ji všichni znají jménem, od vidění nebo podle pověsti jednoho z nejsilnějších živlovládců. Jenže to nic nemění na prostém a krutém faktu, že vypadá jako chlapec v šatech. Jako něco, s čím by se žádný muž nechtěl oženit.

Isana na okamžik zkroušeně zavřela oči. Je jí třicet sedm a je sama. Žádné nápadníky samozřejmě nemá. Nemá věnce do vlasů, neplánuje tancovačky ani flirtování. To už je dávno za ní i s mladistvým vzhledem, který jí dodává vodovláda. Vzhledem, který vždy způsoboval jistý odstup mezi ní a ženami jejího věku – ženami, které teď mají manžely a rodiny.

Otevřela oči a nepřítomně pobídla rozlitou vodu, aby byla alespoň k něčemu užitečná a umyla podlahu. Louže se začala poslušně převalovat sem a tam a cestou sbírala prach a drobky, zatímco Isana šla otevřít dveře.

Dovnitř vrazil čerstvý vzduch, jehož chlad ostře kontrastoval s teplem v zapařené kuchyni, a Isana opět zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Musela si to připustit. Berittina slova se jí dotkla nejen proto, že cítila příliš mnoho prudkých emocí dospívající dívky, ale i proto, že v nich bylo tolik pravdy. Beritte má všechny ty svůdné křivky a obliny, které k ní přitáhnou každého muže v údolí – už teď jich na jejích nitkách tančí nejmíň půl tuctu včetně Taviho, ačkoli ten se to snaží popírat. Beritte. Pevná, zralá a schopná porodit silné děti.

To si o Isaně nikdo nemyslí.

Stiskla rty a otevřela oči. Stačí. Má příliš mnoho práce na to, aby nechala na povrch vyplout starý zármutek. Nad údolím zaburácel hrom a Isana přešla k oknu, otevřela ho a pozorovala vrchol hory na severu. Garados se tam tyčil ve vší zamračené majestátnosti. Sníh mu už sahal po ramena, blížil se ke dnu údolí a varoval tak před přicházející zimou. Kolem Garadosovy hlavy se stahovala temná mračna, a zatímco je Isana pozorovala, prořízly je temně zelené blesky, které do údolí vysílaly další varování. Thana Lilvia – Garadosova žena, bouřkový živel – tedy shromažďuje mračna pro další útok proti obyvatelům údolí. Bude čekat celý den, sbírat teplo ze slunce do mračných stád a pak je požene do údolí ve vřavě bouře a větru, a jak je v tomto ročním období možné, i plískanic a deště se sněhem.

Isana stiskla rty. To je k nevydržení. Kdyby se tak v údolí usadil slušně nadaný větrovládce, mohl by Lilviiny bouře zklidnit, ještě než by zasáhly dvorce – jenže takhle silný větrovládce by jistě sloužil spíš jako rytíř nebo kurzor.

Došla ke dřezu a dotkla se kohoutku, aby dala živlům uvnitř vědět, že chce vodu ze studny. Za okamžik už z kohoutku tekla čistá chladná voda a Isana s ní naplnila dva rendlíky. Pak nechala živly vodu zase zastavit, obešla kuchyň kolem dokola a dolila vodu do hrnců, jež přetekly. Potom vytáhla z pece bochníky chleba, uložila je do ošatek a vsadila do pece další pecny. Ještě jednou se rozhlédla po kuchyni a ujistila se, že je vše na svém místě. Louže na podlaze už skončila s úklidem, a tak ji Isana nohou postrčila ke dveřím, kde mohla vytéct přes práh a vsáknout do země.

„Rill?“ zvolala Isana. „Proč to trvá tak dlouho?“

Voda v její jasnovidné misce (která většinou sloužila i jako mísa na míchání těsta) zabublala, rozvířila se a pak drobné cákání ohlásilo Rillinu přítomnost. Isana přešla k misce, přehodila si cop přes rameno a upřeně pozorovala hladinu vody, která se mezitím uklidnila.

Její živel jí ukázal nejasný pohled z něčeho, co musela být malá tůňka někde v borových ladech. Výjevem v misce prošla nezřetelná postava, která mohla být Bernard, a zase zmizela. Isana zavrtěla hlavou. Rilliny obrazy nebyly vždy jasné, ale zdálo se, že Bernard s Tavim stále hledají ztracené stádo.

Se zamumláním Rill propustila a postavila misku stranou – když vtom si všimla, že dvůr náhle ztichl. Za okamžik nato úroveň napětí na dvoře s bolestivou intenzitou stoupla.

Isana se obrnila před přicházejícími vjemy a rázně vykročila z kuchyně. Dýchala klidně a šla s pevnou sebedůvěrou. Lidé z hospodářství stáli namačkáni jeden na druhého a všichni pozorovali střed dvora. Až na občasné zamumlání nebo vystrašený šepot bylo ticho.

„Kord,“ zamručela Isana. Postoupila kupředu, lidé se rozestoupili a vytvořili úzký průchod, kterým viděla až přímo na scénu uprostřed dvora.

Stáli tam tváří v tvář dva muži a vzduch mezi nimi téměř hučel napětím. Kord stál s rukama založenýma na hrudi a země se mu u nohou chvěla a pohybovala. Mastná bradka ostře rámovala jeho úsměv a oči pod hustým obočím svítily nedočkavostí.

Proti němu stál zeman Warner, vysoký muž štíhlé postavy s dlouhými pažemi a nohama a hlavou holou až na pruh chmýřovitých šedých vlasů kolem dokola. Warnerova úzká, ostře řezaná tvář byla zrudlá vzteky a vzduch kolem něj se chvěl a tančil jako horký vzduch stoupající z pece.

„Říkám jen,“ protáhl Kord, „že jestli ta tvá malá coura nedokáže udržet nohy u sebe a chlapy dál od sebe, je to tvůj problém, příteli. Ne můj.“

„Zavři hubu,“ zavrčel Warner.

„Nebo co?“ zeptal se Kord s úšklebkem. „Co uděláš, Warnere? Poběžíš se schovat za sukni a naříkat, aby ti Gram přišel na pomoc?“

„Ty jeden…“ vyštěkl Warner. Postoupil o krok dopředu a teplota vzduchu na dvoře citelně stoupla.

Kord se zazubil a řekl: „Jen do toho, Warnere. Vyhlas juris macto. Vyřídíme si to jako chlapi. Pokud teda radši neponížíš tu svou malou děvku tím, že bude muset před každým zemanem z Calderonskýho údolí doznat, jak svedla mýho kluka.“

Jeden z Warnerových synů, vysoký a hubený mladý muž s vlasy ostříhanými po legionářském způsobu nakrátko, přistoupil k otci a chytil ho za paži. „Tati, nedělej to,“ pravil. „V regulérním souboji ho nemůžeš porazit.“ Další dva synové se postavili za otce, zatímco Kordovi synové si zase stoupli za toho svého.

K Warnerovi přiběhla jeho dcera Heddy. Vlasy jemné jako pavučina se jí v horkém vzduchu okolo jejího otce vznášely kolem hlavy a vlnily se v hedvábně žlutých vlnách. Rozhlédla se a tváře jí hořely studem. „Tati,“ prosila ho. „Ne, ne takhle. Takhle my to neděláme.“

Kord si při pohledu na dívku pohrdavě odfrkl. „Bittane,“ poznamenal a otočil se na syna. „Tys zasunul klacek do týhle kostnatý rajdy? To už sis to rovnou mohl rozdat s nějakou Warnerovou ovcí.”

Isana musela zatnout pěsti a obrnit se vůči mocnému proudu emocí na dvoře. Od Heddina panického strachu přes Warnerův hněv až po Kordovo záludné uspokojení a nedočkavost, všechny pocity se přes ni přelévaly příliš silně na to, aby je mohla ignorovat. Silou je odstrčila a zhluboka se nadechla. Kordův zemní živel je zlomyslná bestie, vycvičená k zabíjení. Používá ji k pronásledování a zabíjení dobytka. Každý živel po nějaké době postupně přebírá vlastnosti svého partnera, ale i v porovnání s Kordem je tenhle živel zlý. Zabiják.

Isana se rozhlédla po dvoře. Lidé z hospodářství se drželi opodál. Nikdo se nechtěl zaplést do boje mezi zemany. Vrány aby vzaly jejího bratra! Kde je, když ho potřebuje?

Proud prudkého hněvu přicházející od Warnera o něco zesílil, ještě chvilku, podlehne Kordovu nátlaku a vyhlásí juris macto, v říši povolenou formu souboje. Kord ho zabije, jenže Warner je příliš rozzuřený tím, jak se chovají k jeho dceři, aby si to uvědomil. I od Warnerových potomků se na ni valil hněv a Kordův mladší syn hořel těžko skrývanou touhou po násilí.

Isanino srdce se pod návalem emocí třáslo a ještě k tomu jí zmítal vlastní strach. Všechno to neústupně odstrčila stranou a pokoušela se ovládnout. Pak nakráčela doprostřed dvora, přímo mezi dva muže, a dala si ruce v bok. „Pánové,“ řekla hlasitě. „Vyrušujete lidi od oběda.“

Warner postoupil o krok blíž ke Kordovi a nespouštěl z něj oči. „Nemůžeš čekat, že tu budu jen tak stát a nechám si to líbit.“

Kord se šouravě posunul o krok kupředu. „Juris macto,“ řekl. „Jen to řekni, Warnere, a můžeme si to vyřídit.“

Isana se prudce otočila ke Kordovi a podívala se mu přímo do očí. „Rozhodně ne na mém dvoře.“

Bittan se za Kordem hrubě zasmál a vykročil k Isaně. „Ale, ale,“ řekl. „Copak to tu máme? Další malou couru ze statku, která se zastává Heddy?“

„Bittane,“ zavrčel Kord varovně.

Isana přimhouřila oči a pohlédla na Bittana. Sebedůvěra, arogance a odporný záchvěv chtíče mladého muže kolem ní zavířily jako páchnoucí mastný kouř. Dívala se, jak se k ní blíží, jak se nadutě usmívá a prohlíží si ji od bosých nohou až po dlouhý cop. Ten idiot ji evidentně nezná od vidění.

„Začínáš se kazit brzo,“ poznamenal Bittan. „Ale vsadil bych se, že by stálo za to tě sklátit.“ Natáhl se, aby se dotkl Isaniny tváře.

Isana ho na okamžik nechala, aby se jí dotýkal, a cítila mladíkovu zoufalou a domýšlivou touhu dokázat si, že je muž. Potom zvedla ruku, sevřela mu zápěstí a chladným hlasem řekla: „Rill. Vypořádej se s tímhle slivenem.“

Bittan se náhle zazmítal v křeči a upadl po zádech na zem. Vydal přidušený výkřik, který ale v půlce ustal, protože mu z úst vyrazila čistá pěnící voda. Zmítal sebou na dlažbě dvora a zběsile kolem sebe bušil rukama i nohama. Vyvalil oči a znovu se snažil křičet, ale z úst i z nosu mu vycházela jen voda.

Kordův druhý syn přispěchal k bratrovi, zatímco Kord udělal se vzteklým zavrčením pomalu krok vpřed. „Ty děvko,“ vyštěkl. Země se pod ním zvlnila, jako by se připravovala vyrazit kupředu.

„Jen do toho, Korde,“ vybídla ho Isana ledovým hlasem. „Ale než to uděláš, měla bych ti připomenout, že jsi na Bernardově dvorci. A mě na juris macto vyzvat nesmíš.“ Usmála se na něj tak sladce a jedovatě, jak to jen dokázala. „Já nejsem zeman.“

„I tak tě můžu zabít, Isano,“ řekl Kord.

„To bys mohl,“ odpověděla mu. „Ale pak bych asi nemohla odvolat Rill z tvého chlapce, že ne?“

„A co když by se mi hodilo živit o jednu hubu míň?“ odpověděl Kord a vycenil zuby.

„V tom případě doufám,“ řekla, „že jsi připravený zabít všechny kolem, protože chladnokrevná vražda ti neprojde, zemane Korde. Je mi jedno, jak daleko tu jsme od vladařovy spravedlnosti – zabij mě a v celé říši nenajdeš místo, kde by ses mohl schovat.“

Potom se Isana prudce otočila na Warnera a vyštěkla: „Koukej schovat ten úsměv, zemane. Jak se to chováš před mými lidmi a jejich dětmi?“ Pomalu přistupovala k Warnerovi a rysy měla zkřivené zamračeným výrazem. „Dáš mi své slovo, že dokud budeš hostem v mém domě, už se na takových pitomostech nebudeš podílet.“

„Isano,“ protestoval Warner, zatímco on i jeho synové zírali na Korda a jeho potomky. „To zvíře na zemi znásilnilo mou dceru.“

„Tati,“ zavzlykala Heddy a zatahala Warnera za rukáv. „Tati, prosím.“

„Tvé slovo, Warnere,“ vyštěkla Isana. „Nebo v pravdozření rozhodnu proti tobě tady a teď.“

Warner po Isaně střelil pohledem a ona ucítila jeho náhlý šok a překvapení. „Ale Isano…“

„Je mi to jedno. V mém domě se takhle chovat nemůžeš, Warnere, a můj bratr tu není, aby tě pořádně praštil do hlavy, ať se ti v ní rozsvítí. Tvé slovo. Žádné další soubojové nesmysly. Žádné další boje na Bernardově dvorci.“

Warner na ni okamžik zíral. Isana cítila jeho zděšení, vztek a bezmoc. Zaváhal a pak pohlédl na svou dceru a téměř viditelně se obměkčil. „Tak dobře,“ řekl tiše. „Mé slovo. Za nás všechny. Nic si nezačneme.“

Isana se prudce otočila zpět ke Kordovi a vyrazila k mladíkovi, který se pořád dusil na zemi a zvracel vodu. Nešetrně odstrčila staršího Kordova syna (zřejmě se jmenuje Arik, pomyslela si), sklonila se a položila Bittanovi ruku na čelo. Chlapce už v jeho zvířeckém strachu opustily všechny myšlenky. Zmizela i nadutost a zůstal strach tak intenzivní, až z toho Isaně naskočila husí kůže.

Kord se na ni ušklíbl. „Předpokládám, že budeš chtít i moje slovo.“

„K čemu by to bylo?“ odsekla mu tiše. „Jsi neřád, Korde, a oba to víme.“ Hlasitěji pak řekla: „Rill. Ven.“ Postavila se a poodstoupila, zatímco Bittan prskal, kašlal a dávil na zem další vodu, načež se otočila a vyrazila pryč.

Kolem nohy se jí s prostou a téměř jemnou rozhodností obtočila kamenná dlažba dvora. Srdce jí poskočilo strachy a v zádech ucítila Kordův chladný hněv. Přehodila si cop přes rameno a přimhouřenýma očima se na něj zadívala.

„Ještě není po všem, Isano,“ slíbil jí Kord tichým hlasem. „Tohle si nenechám líbit.“

Isana čelila jeho temnému pohledu, za nímž se skrývala chladná a vypočítavá zášť, již využila ve vlastní prospěch. Obrnila se jí a oplatila mu stejně ledovým pohledem. „Radši by sis měl přát, aby po všem bylo, Korde,“ řekla. „Nebo si budeš myslet, že to, co se stalo Bittanovi, byla laskavost.“ Trhla očima ke své noze a zpátky k němu. „Ve stáji je pro vás místo. Nechám vám tam poslat něco k obědu. K večeři vás zavoláme.“

Kord se chvíli nehýbal. Pak si uplivl a kývl na syny. Arik chytil Bittana lapajícího po dechu, pomohl mu na nohy a všichni tři odešli k širokým vratům velké kamenné stodoly. Teprve až odešli, se země pod Isaninou nohou zachvěla a nechala ji jít.

Isana zavřela oči a její vlastní hrůza, již celou dobu zadržovala, se přes ni přehnala jako velká voda. Začala se třást, ale rozhodně zavrtěla hlavou. Ne před ostatními. Otevřela oči a rozhlédla se po dvoře plném lidí. „No?“ optala se jich. „Do večerní hostiny máme ještě spoustu práce. Nemůžu tady všechno dělat sama. Jděte na to.“

Lidé se po jejích slovech pohnuli a začali si mezi sebou opět povídat. Někteří se na ni dívali se směsí respektu, obdivu a strachu. Isana cítila to poslední, jako by se jí po kůži kutálelo ledové bodláčí. Její vlastní lidé, s nimiž léta žila a pracovala, se jí bojí.

Do očí jí vhrkly slzy a ona zvedla ruku – ale to je jeden z prvních triků, který se naučí každý vodovládce. Vůlí slzy potlačila a ony prostě neskanuly. Tento střet jí svým bouřlivým napětím a potenciálně vražednou násilností otřásl víc než cokoliv jiného za dlouhá léta.

Isana se pečlivě nadechla a vyrazila ke kuchyni. Alespoň nohy ji pevně držely, ačkoli po těle se jí šířila únava tak těžká, že to téměř nemohla vydržet. Hlava ji bolela námahou celého dopoledne a tlakem vší vodovlády.

Když procházela kolem kovárny, vyšoural se z ní Ztratil. Při chůzi za sebou podivně vláčel nohu. Nebyl nijak vysoký a tvář měl ošklivě zjizvenou znamením zbabělce, které mu zohyzdilo celou levou polovinu obličeje – i když to bylo už před lety. Téměř černé kudrnaté vlasy mu narostly tak, že mu tvář zčásti zakrývaly. Na lebce však měl další jizvu – pravděpodobně po ráně utržené v bitvě. Otrok se na ni přihlouple usmál a nabídl jí plecháček vody spolu s docela čistým kusem látky, tolik odlišným od jeho propocených hadrů a popálené kožené zástěry. „Díky, Ztratile,“ řekla mu Isana. Vzala si od něj obojí a napila se. „Potřebuju, abys hlídal Korda. Chci, abys mi dal vědět, pokud on nebo jeho synové vyjdou ze stáje, jasné?“

Ztratil rychle přikývl, až se mu vlasy pohupovaly kolem hlavy. Z pootevřené pusy mu ukápla slina. „Hlídat Korda,“ opakoval. „Stáj.“ Zamračil se, dlouhou chvíli zíral do prázdna a pak na ni ukázal prstem: „Hlídat líp.“

Isana zavrtěla hlavou. „Jsem příliš unavená. Prostě mi přijď říct, kdyby někam šli. Dobře?“

„Šli,“ zopakoval Ztratil. Otřel si rukávem sliny. „Říct.“

„Správně,“ pravila Isana a unaveně se na něj usmála. „Děkuju, Ztratile.“ Ztratil potěšeně houkl a pak se usmál. „Ne… není zač.“

„Ztratile, do stáje bys radši neměl chodit. Jsou tam Kordovi lidi a mám takový pocit, že by na tebe nebyli milí.“

Otrok si odfrkl. „Hlídat, stáj, říct.“ Hned nato se otočil a navzdory tomu, jak za sebou táhl nohu, se docela rychle odšoural pryč.

Isana nechala kuchyň na starost staré Bitte a šla do svého pokoje. Posadila se na postel a ruce složila do klína. Žaludek se jí svíral úzkostí, ale přinutila se zhluboka dýchat a zůstat klidná. Bezprostředním potížím se jí podařilo zabránit a Ztratil je spolehlivý, i když toho moc nenamluví a trochu mu scházejí způsoby. Pokud by se něco dělo, přijde ji varovat.

Měla strach o Taviho – teď víc než kdy jindy. Říkala si, že s Bernardem je v bezpečí, ale její instinkty se přesvědčit nedaly. Borová lada jsou nejnebezpečnější částí údolí a jejím unaveným smyslům se nebezpečí zdálo ještě výraznější a hrozivější. Ve vzduchu v údolí viselo něco těžkého a neblahého. Jako by se tam shromažďovaly síly, proti nimž vypadala mračna stahující se nad Garadosem bezvýznamná a maličká.

Isana si lehla na postel. „Prosím,“ zašeptala vyčerpaně. „Velké živly, prosím, ať se mu nic nestane.“

KAPITOLA 5

Tavi našel Tulákovu stopu během hodiny, ale potom už to tak snadné nebylo. Sledoval stádo až do brzkého odpoledne a zastavoval jen, aby se napil z ledového potoka a snědl trochu nasoleného skopového, které s sebou vzal jeho strýc. Tou dobou už bylo Tavimu jasné, že Tulák si jméno zaslouží a že jim připravil veselou honičku sem a tam divočinou.

Ačkoli zamračený Garados vypadal v temných bouřkových mračnech ještě vyšší a zlověstnější, Tavi nasupenou horu ignoroval a soustředil se na svou práci. Bylo už dost dlouho po poledni, když konečně mazaného berana a jeho stádo dohonil.

Tavi ovce nejdříve uslyšel – jedna z bahnic plačtivě bečela. Tavi se ohlédl přes rameno na strýce, který šel několik kroků za ním, a mávl na něj, aby mu dal vědět, že ovce našel. Nemohl si odpustit široký úsměv a strýc mu jej oplatil.

Tulák zavedl stádo do hustého ostružiníkového křoví skoro tak vysokého jako Tavi, které mělo na šířku nejmíň třicet metrů. Tavi zahlédl Tulákovy zahnuté rohy a opatrně se ke starému beranovi vydal. Cestou na něj mluvil, tak jak to dělal vždycky. Tulák zafrkal, zahrabal kopyty předních nohou a výhrůžně zatřásl zahnutými rohy. Tavi se na berana zamračil a ještě zpomalil. Tulák vážil jistě víc než čtvrt tuny, a ačkoli je toto houževnaté plemeno horských ovcí u obyvatel okrajových částí Alery velmi oblíbené, mohou být ovce – dost silné a velké na to, aby se ubránily thanadentům i horším – dost agresivní, když je někdo vystraší. Neopatrné pastýře mohou jejich příliš rozrušení svěřenci i zabít.

Ostrý a sladký pach přinutil Taviho zastavit se na místě. Rozpoznal v něm zabitou ovci, pach vnitřností a krve.

Něco tu bylo hodně špatně.

Tavi pomaloučku postupoval kupředu a opatrně se rozhlížel kolem. Několik metrů od houštin našel první mrtvou ovci – jedno z jehňat. Poklekl a prohlížel si pozůstatky. Doufal, že najde něco, co by mu pomohlo zjistit, co ovci zabilo.

Slivenové to nebyli. Ti by mladou ovci zabít dokázali, dokonce by mohli zabít i dospělou, pokud by jich na to bylo dost, ale tyto jedovaté ještěrky zasypou tělo oběti, trhají z ní cáry masa a ohlodají ji až na holé kosti. Jehně bylo mrtvé, ale Tavi nalezl jen jedno zjevné zranění – obrovskou čistou řeznou ránu, jež jehněti málem odřízla hlavu od těla. Thanadenti by drápy něco takového dokázali, ale když už některé z těchto velikých horských zvířat zabíjí, buď svou oběť spořádá na místě, nebo si ji odtáhne do nory, kde ji v klidu sežere. Vlci – dokonce ani obrovští pravlci z barbary zamořené divočiny na východě Calderonského údolí – by ovci nezasáhli a nezabili tak čistou ranou. A kromě toho, každý dravec by se do jehněte hned pustil. Šelmy nezabíjejí pro zábavu.

Půda kolem jehněte byla značně podupaná a zbrázděná. Tavi se rychle rozhlédl, jestli najde nějaké stopy, ale našel jen otisky ovčích kopyt a pak takové, které neznal, a nebyl si dokonce ani jistý, že to jsou stopy. Jedna částečně narušená mohla být obrysem lidské paty, ale stejně tak to mohla být prohlubeň po vypadlém kulatém kameni.

Tavi celý zmatený vstal. Mezi prvním jehnětem a Tulákovým úkrytem v houštinách pak objevil další dvě mrtvé ovce – ještě jedno jehně a bahnici. Obě utrpěly stejné velké, čisté rány, na něž zemřely. Něco takového by mohl dokázat silný živel, ale ty zvířata většinou nenapadají, pokud je k tomu nevybídne jejich vládce. A pokud ovce nezabilo zvíře, pak to mohl být jen člověk. Potřeboval by k tomu pořádně ostrou čepel – dlouhý lovecký nůž nebo meč – a možná i sílu podpořenou živlem.

Jenže do údolí na okraji říše zřídkakdy zavítá někdo cizí a lidé z dvorců do borových lad nechodí. Tyčící se Garados, viditelný na kilometry daleko, působí velice zlověstně a blízko staré hory je téměř nemožné se v noci dobře vyspat.

Tavi vzhlédl a zamračil se na Tuláka, který zůstal stát u kraje houštiny s varovně skloněnou hlavou, a Tavi náhle dostal strach. Co ty ovce mohlo takhle poranit? „Strýčku?“ zvolal Tavi poněkud chraplavě. „Něco je tu špatně.“

Bernard přišel blíž a zamračeně pohlédl nejdřív na Tuláka a jeho stádo a potom na mrtvé ovce. Tavi se díval, jak strýc pozoruje stopy, a pak Bernard vytřeštil oči. Vstal a vytasil krátký a těžký legionářský meč. „Tavi. Pojď ke mně.“

„Cože?“

Bernardův hlas zněl ostře, hněvivě a rozkazovačně, což Tavi nikdy předtím nezažil. „Hned.“

Tavimu se rozbušilo srdce a okamžitě poslechl. „A co stádo?“

„Zapomeň na ně,“ řekl Bernard řízně. „Odcházíme.“

„Ale přijdeme o ovce. Nemůžeme je tu jen tak nechat.“

Bernard Tavimu podal meč a nasadil na tětivu luku šíp. „Drž špičku u země. Druhou ruku mi polož na záda a nech ji tam.“

Taviho zachvátil strach, ale podařilo se mu jej potlačit a poslechnout strýce. „Co se děje? Proč jdeme pryč?“

„Protože se odtud chceme dostat živí.“ Bernard se tiše vydal pryč od houští a ve tváři měl soustředěný výraz.

„Živí? Strýčku, co mohlo…“

Bernard náhle strnul, prudce se otočil a zvedl luk.

Tavi se otočil s ním a za skupinkou malých stromů uviděl záblesk pohybu. „Co to…“

Z druhé strany se ozval syčivý jekot. Tavi trhl hlavou za zvukem, ale strýc byl pomalejší, protože se otáčel celý i s lukem nataženým na vzdálenost paže od těla a šípem přiloženým k tváři. Tavi nemohl dělat nic jiného než pozorovat, jak se k nim útočník blíží.

Vypadalo to jako pták – pokud by to byl pták vysoký dva a půl metru a běžící na dvou dlouhých mocných nohou, které vypadaly tlustší a silnější než nohy závodního koně a na koncích měly děsivé drápy. Hlava seděla na dlouhém, statném, mrštném krku a pták měl jakoby orlí zobák, jenže několikrát větší, zlověstně zahnutý a asi hodně ostrý. Peří měl tmavě hnědé a černé, i když oči byly zářivě zlaté.

Pták vyrazil kupředu, uběhl několik kroků a skočil do vzduchu, pařáty napřažené k útoku, zatímco tloukl směšně malými křídly. Tavi ucítil, jak do něj strýc při otočce strčil bokem, takže upadl stranou, zatímco Bernard stál mezi ním a blížící se hrozbou.

Bernard vypustil šíp, aniž by zacílil. Šíp vyletěl, zasáhl ptáka pod špatným úhlem, odrazil se od peří děsivého stvoření a odletěl stranou spolu s několika černými a zelenými pery. Zvíře přistálo na Bernardovi, hrabalo po něm pařáty a chňapalo po něm děsivým zobanem.

Když Taviho pocákaly kapky strýcovy krve, začal křičet.

Podivný pták se oháněl pařáty, hrabal jimi do vzduchu a trhal. Jedním seknutím Bernardovi na stehně protrhl pevné kožené nohavice. Z rány se začala řinout krev. Další spár projel Bernardovými vlasy a mířil mu na krk, ale strýc zvedl paži a smrtící spáry sklouzly po dřevu luku. Zaútočil na něj zlověstný zoban, ale Bernard útok znovu odrazil.

Obrovský pták vyrazil zobanem stranou a jako suchou větévku přeštípl pevné dřevo luku. Ten praskl s ostrým lupnutím, jak pevně napnutá tětiva povolila.

Tavi pozvedl meč a vyrazil ke strýci. Křičel u toho, ale vůbec to neznělo jako jeho hlas. Jekot byl příliš vysoký, slabý a vystrašený na to, aby byl jeho. Pták k němu otočil hlavu a s hrozivou, bezmyšlenkovitou intenzitou na něj upřel zlaté oči.

„Brute!“ vykřikl strýc Bernard, jakmile pták zaměřil pozornost na Taviho. „Na něj!“

Ptákovi se roztřásla země pod nohama a pak vyrazila vzhůru, jak Brutus zareagoval na Bernardovo volání.

Z kamene se odloupla tenká slupka půdy. Brutus se vymrštil ze země jako velký lovecký pes z příboje, hlavu a ramena tvořená hlínou a kamením. Oči živlu zářily zeleně jako smaragdy a slabě světélkovaly. Brutus se předními tlapami opřel do země, tělo o velikosti poníka vytáhl nahoru a kamennými čelistmi sevřel stehno útočícího ptáka.

Ten vydal zvuk podobný tomu, jakým piští vařící se voda v konvici, a zobanem zaútočil na hlavu živlu. Když zoban udeřil o kámen, vylétly jiskry a kamennému psu upadlo jedno ucho, ale Brutus sebou jen škubnul.

Tavi vykřikl a oběma rukama mávl strýcovým mečem. Zasáhl ptáka do spodní části krku a ucítil náraz i to, jak sebou pták házel, vzpínal se a třásl jako ryba na udici. Tavi se znovu rozpřáhl a udeřil ještě jednou. Z rány vystříkla tmavá krev a potřísnila meč.

Dál máchal mečem a jednou uhnul stranou před ptačím pařátem. Znovu a znovu zasazoval těžkou zbraní rány do ptačího těla a krku. A znovu a znovu z ostří cákala tmavá krev.

Brutus strhl ptáka stranou a praštil s ním o zem silou, která mu klidně mohla zlámat kosti. Tavi znovu vykřikl a v uších mu tepala krev. Udeřil mečem jako sekyrou ptáka do hlavy. Uslyšel, jak pod náporem rány praskají kosti, pták se sesunul k zemi, přestal sebou škubat a vydávat ječivé zvuky.

Tavi se prudce třásl. Jeho šaty, meč i ptákovo peří a země kolem, to všechno bylo potřísněné tmavou krví. Brutus stále svíral ptákovu nohu v žulových čelistech. Z těla se začal zvedat odporný a zkažený zápach. Tavi polkl a cítil, jak se mu bouří žaludek. Odvrátil se od ptáka ke strýci, který ležel na zemi.

„Strýčku,“ zvolal a poklekl vedle něj. Bernard měl na šatech i na rukou krev. „Strýčku Bernarde.“

Bernard otočil bledý obličej k Tavimu a rysy měl zkroucené bolestí. Oběma rukama si svíral stehno tak pevně, až mu zbělely klouby. „Moje noha,“ řekl. „Musíme ji ovázat, chlapče, nebo je se mnou konec.“

Tavi polkl a přikývl. Položil meč a povolil si opasek. „A co Brutus?“ zeptal se.

Bernard trhaným, napjatým pohybem zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Takhle k němu nic neprotlačím.“

Tavi musel táhnout oběma rukama, nakonec strýcovou nohou pohnul dost na to, aby pod ní mohl protáhnout pásek. Velký muž při tom zasténal. Tavi utáhl opasek tak pevně, jak to jen šlo, a pak jej zavázal. Bernard vydal další bolestné zaúpění a pomalu odtáhl ruce. Nohavice měl promáčené krví, ale žádná čerstvá jasně červená tekutina se neobjevila. Rána však vypadala hrozivě. Byly v ní vidět potrhané svaly a Tavi měl dojem, že zahlédl i kost. Opět se mu zvedl žaludek a raději odvrátil oči.

„U vran,“ vydechl. Ještě pořád se třásl a srdce mu stále bilo příliš rychle. „Strýčku. Jsi v pořádku?“

„Hodně to bolí. Mluv na mě, dokud to trochu nepřejde.“

Tavi se kousl do rtu. „Dobře. Co to bylo?“

„Masodrás. Žijí dole na jihu. Hlavně v Trnovníkové džungli. Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se vyskytovali takhle daleko na severu. Nebo o nějakém takhle velkém.“

„Zabíjejí pro zábavu?“

„Ne. Jen jsou příliš hloupí na to, aby věděli kdy přestat. Jakmile ucítí krev, trhají na kusy všechno, co se hýbe.“

Tavi polkl a přikývl. „Hrozí nám ještě nebezpečí?“

„Možná. Masodrásové loví v páru. Jdi se na toho ptáka podívat.“

„Cože?“

„U všech vran, jdi se podívat na toho ptáka, hochu,“ zavrčel Bernard.

Tavi vstal a popošel k masodrásovi. Volná noha sebou cukala a pařát na ní se křečovitě svíral a rozvíral. Taviho obklopil pach vnitřností a on raději zadržel dech a rukou si přikryl ústa a nos.

Bernard zasténal a posadil se, i když mu přitom na chvilku poklesla hlava a musel se pevně zapřít rukama do země. „Zabil jsi ho první ranou, Tavi. Měl jsi odstoupit a nechat tu věc zemřít.“

„Jenže on pořád bojoval,“ namítl Tavi.

Bernard zavrtěl hlavou. „Rozsekl jsi mu krk. Už by nebojoval dlouho. Chvíli jim trvá, než vykrvácí. Ale než k tomu dojde, mohli by tě vzít s sebou. Podívej se mu na krk. Přímo za hlavu.“

Tavi polkl a obešel mrtvolu i Bruta. Zastavil se za ptákovým zobanem a díval se tam, kam ho strýc nasměroval.

V peří těsně za ptákovou hlavou něco bylo. Tavi poklekl a prsty váhavě rozhrnul peří, aby se podíval, co to je.

Ptákovi se do masa na krku zařezávala tkanice smotaná z několika druhů hrubé látky a kůže. „Je tady nějaký obojek,“ řekl Tavi.

„Z čeho je vyrobený?“ zamumlal Bernard.

„To nevím. Vypadá to na šňůrku spletenou z látky a proužků kůže. Nic mi to neříká.“

„To je maratský obojek. Musíme se odtud dostat pryč, Tavi.“

Tavi překvapeně vzhlédl. „Ale v Calderonském údolí žádní Maratové nejsou, strýčku. Legie je drží za hranicemi. Marat se tu neobjevil od velké bitvy před mnoha lety.“

Bernard přikývl. „To bylo ještě předtím, než ses narodil. Ale dvě kohorty v Garrisonu je nemusí zadržet, pokud přijdou ve větším počtu. Někde tu je maratský bojovník a určitě nebude mít radost, že jsme mu zabili opeřence. A radost nebude mít ani její druh.“

„Její druh?“

„Ty šrámy na temeni hlavy. Jizvy po páření. Zabili jsme samici.“

Tavi polkl. „Tak to bychom raději měli jít.“

Bernard unaveně a roztřeseně přikývl. „Pojď sem, hochu.“

Tavi došel ke strýci a poklekl. Jedna z ovcí zabečela a Tavi zamračeně vzhlédl. Malé stádo se motalo kolem dokola a Tulák začal ovce obíhat, aby je pomocí rohů zahnal zpátky do semknuté skupiny.

„Brute,“ řekl Bernard chraplavým a roztřeseným hlasem. Potom se zhluboka nadechl a na tváři se mu objevil soustředěný výraz. „Pusť toho ptáka a vezmi nás domů.“

Kamenný pes pustil ptákovu nohu a otočil se k Bernardovi. Potom se zanořil do země. Tavi ucítil, jak se kus země, na kterém stál, začal chvět a pohybovat. Potom se pod nimi se skřípěním zvedla kamenná deska, která mohla mít v průměru tak metr a půl, a začala se pomalu sunout na jih jako vor na lenivě tekoucí řece. Pozemní vor se pomalu přesouval ke vstupu na malou mýtinu a pozvolna nabíral rychlost.

Bernard zamumlal: „Probuď mě, až se dostaneme domů.“ Pak se položil, zavřel oči a tvář i tělo mu okamžitě ochably.

Tavi pohlédl na strýce, zamračil se a pak se ohlédl zpět na ovce. Tulák je opět zahnal do houštin a nastavil rohy – jenže ne na Taviho.

„Strýčku Bernarde,“ řekl Tavi a pomyslel si, že jeho hlas zní pronikavě a vyděšeně. „Strýčku Bernarde, něco se blíží.“

Jenže strýc neodpovídal. Tavi se rozhlédl kolem po jeho meči, ale zjistil, že jej nechal ležet vedle masodrásova těla a teď už byl dobré dva tucty kroků daleko. Tavi rozčileně zaťal pěsti. Tohle všechno je jeho chyba. Kdyby nezanedbal povinnosti kvůli tomu, aby zapůsobil na Beritte, nemusel by jít hledat Tuláka a jeho strýc by nešel s ním.

Tavi se otřásl. Možnost, že zemřou, náhle vypadala velice skutečně a neúprosně blízko.

Na údolí padly stíny, a když Tavi zvedl hlavu, uviděl, jak slunce rychle zakrývají mraky, a uslyšel vzdálené dunění hromu. Stromy a řídké křoviny se začaly klátit a kymácet ve větru a zdálo se, jako by se pozemní vor ploužil děsivě pomalu. Ve skutečnosti už se pohyboval rychlostí chůze dospělého muže a pořád zrychloval, ale Tavi si zoufale přál, aby se sunul mnohem rychleji, a obával se, že už by mohlo být pozdě.

Pokud je teď něco napadne, strýc mu nepomůže. Bude si s tím muset poradit sám.

Mezi stromy na svahu na západ od nich se ozvalo pištivé zavřísknutí.

Tavi tím směrem trhl hlavou, ale nic neviděl. Zavřeštění se opakovalo.

Další masodrás.

V odpovědi se ozvalo jiné zavřísknutí, tentokrát na východ od pozemního voru a znepokojivě blízko. Třetí? Možná padesát kroků daleko mezi stromy něco zašramotilo v houští. A pak znovu, blíž. Tavi měl dojem, že viděl, jak se cosi pohybuje směrem k nim. Blížilo se to.

„Přicházejí,“ zašeptal.

Polkl. I když Brutus nakonec dosáhne rychlosti běžícího muže a vydrží se tak pohybovat celé hodiny nebo i dny, nepodaří se mu to dost rychle na to, aby unikli. Bernard nemá šanci bránit se dalšímu masodrásovi, protože je v bezvědomí, a Brutus se soustředí jen na to, aby je dopravil domů.

Což znamená, že Taviho strýc může uniknout pouze tehdy, pokud se masodrásové soustředí na něco jiného. Pokud je někdo odvede jiným směrem.

Tavi se zhluboka nadechl, svalil se z pozemního voru stranou a zůstal nehybně ležet. Pokud masodrásové sledují pohyb, pak jim to jistě ztíží zvedající se vítr a klátící se stromy i křoviny. Zůstane chvíli ležet a pak začne dělat hodně hluku a pohne se, aby odlákal pozornost lovců od jejich zranitelné kořisti.

Znovu zaduněl hrom a Tavi ucítil, jak mu na tvář dopadla malá studená kapička deště. Vzhlédl a uviděl, jak se kolem hory stahují obrovské a temné mraky. Dopadla na něj další studená kapka a on pocítil nával strachu, který ho málem přiměl vyprázdnit obsah žaludku. Živlobouře mohou být nebezpečné pro každého, koho zastihnou v otevřené krajině. Bez bytelné ochrany zdí dvorce nebo vlastních živlů bude v bouři téměř bezmocný. Zadýchaně zvedl několik kamenů, které se zdály mít příhodnou velikost na házení. Pak se otočil k západu a mrštil kámen nejvyšším obloukem, jakého se mu podařilo dosáhnout.

Kámen tiše proletěl vzduchem a s ostrým zvukem udeřil o kmen. Tavi se přitiskl ke stromu a nehýbal se.

Z druhé strany se ozvalo hvízdnutí a v houštinách se začalo něco pohybovat. Tavi za sebou uslyšel kroky a pak se kolem něj téměř tiše mihnul temný tvar a přeběhl hrubou cestu, kterou svým pohybem vytvořil Brutus. Další masodrás, ale tenhle byl tmavší a větší než první. Běžel po špičkách, ale jeho drápy šustily o spadané jehličí a peří o větve křovisek. Pták proběhl kolem místa, kam dopadl kámen, a zmizel ve křoví.

Tavi vydechl. Hodil další kámen, o kus dál, k mýtině, pryč od směru, kterým Brutus pomalu unášel jeho strýce do bezpečí. Pak se přikrčil, sám zamířil k mýtině a vždy po několika krocích hodil další kámen. Vítr dál zesiloval a padalo čím dál víc malinkých ledových kapiček.

Tavi se snažil dýchat tak potichu, jak to jen šlo, a tiše jako kočka se plížil zpátky k mýtině. Posledních několik metrů se plazil po břiše pod převislými větvemi jednoho ze stromů. Ovce nebylo nikde vidět.

Zato druhý masodrás už tam byl.

A Marat taky.

Tenhle masodrás byl nejméně o hlavu vyšší než ten první, peří měl tmavší a zlaté oči zbarvené do hněda. Stál nad mrtvolou ptáka, jehož Tavi zabil, jednu nohu skrčenou pod tělem, a skláněl se, aby mohl zabořit zoban do peří mrtvé družky.

Marat byl vůbec první, jakého kdy Tavi viděl. Byl vysoký, vyšší než kdokoliv, koho znal. Podobal se člověku, ale měl velmi široká ramena a silné tělo s pevnými, vypracovanými svaly. Na sobě měl jen kus látky kolem boků, i když i ten měl spíš jen z praktických důvodů, protože mu sloužil jako pás, na němž viselo několik tobolek a váčků a něco, co vypadalo jako dýka vyrobená z černého skla. Měl dlouhé a husté vlasy, které v mdlém šedém světle, prosvítajícím skrze mraky, působily nezdravě vybledle. Tu a tam v nich měl zapletená tmavá pera, což jeho vzhledu dodávalo na divokosti.

Marat popošel k masodrásovi, poklekl a obě široké, silně vypadající ruce položil na tělo zvířete. Vydal tichý, naříkavý zvuk, který zopakoval i samec vedle něj, a pak oba na chvíli ztichli a sklonili hlavy.

Potom muž zavrčel, rozevřel ústa, rozhlédl se kolem sebe a vycenil bílé zuby. Tavi si všiml, že jeho oči měly stejný odstín zlaté jako oči masodrása a nelidsky září.

Tavi zůstal, kde byl, a sotva se odvažoval dýchat. Výraz v Maratově tváři nebylo těžké rozluštit. Zuřil, a jak se v pomalém kruhu otáčel po mýtině, Tavi si všiml, že má zuby a ruce potřísněné krví.

Marat si stoupl a přiložil si ruku k ústům. Pak se nadechl a lkavě zahvízdal tak hlasitě, až Tavi zamrkal. Vydal krátkou řadu vyšších a nižších tónů, delších i kratších. Pak hvízdání utichlo.

Tavi se zamračil, pootevřel ústa, přivřel oči a naslouchal.

Po chvíli se ozvala odpověď, utlumená zvedajícím se větrem. Tavi nevěděl, co odpověď znamenala, ale už jen to, že se vůbec nějaká odpověď ozvala, bylo dost děsivé. Hvízdavá komunikace mohla znamenat jediné: byl tu víc než jeden barbar.

Do Calderonského údolí se vrátili Maratové.

Možná byli jen na lovu a skrývali se před zraky lidí v opuštěných borových ladech kolem Garadosu. Anebo možná, pomyslel si Tavi s hrůzou, to byli zvědové postupující hordy. Zdálo se to šílené. Horda se v údolí neobjevila víc než patnáct let – naposledy ještě předtím, než se Tavi narodil. A i když tehdy Maratové prožili krátké vítězství, při němž zničili Korunní legii a zabili principa Gaia, alerské legie pak hordu o několik týdnů později rozprášily takovou smrtící silou, že si všichni mysleli, že se Maratové už nikdy nevrátí.

Tavi polkl. Jenže oni se vrátili. A jestli chtějí přijít s údernou silou, pak Maratové v údolí jsou pravděpodobně vyslaní zvědové. Jestli je to tak, pak rozhodně nenechají docela kostnatého a nevysokého chlapce, který je zahlédl, aby utekl a varoval ostatní.

Marat se opět rozhlížel po mýtině. Potom mrtvému masodrásovi vyškubl z hlavy několik per a zapletl si je do vlasů. Hvízdl na živého masodrása a jednou rukou pokynul. Pták zareagoval a dlouhými, plíživými kroky se vydal naznačeným směrem a rozhlížel se sem a tam.

Marat zatím poklesl na všechny čtyři. Očichal krev na drápech mrtvého masodrása a pak se k Taviho znechucení sehnul a olízl ji. Zavřel ústa, přivřel oči a vychutnával krev, jako by to bylo víno. Poté znovu otevřel oči, zůstal na všech čtyřech a začal pobíhat po mýtině jako pes, který hledá stopu. Zastavil se u meče, zvedl jej a zíral na zbraň potřísněnou masodrásovou krví. Pak ostří sklonil, otřel je o trávu a zastrčil si meč za pás.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Živly Calderonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.