Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magie krve

Magie zabíjí

FANTOM Print

2013

Copyright © 2011 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-215-7

ISBN 978-80-7398-499-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-500-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Helen Kirkové.

Díky, že čteš naše knihy.

Poděkování

Tahle kniha, stejně jako většina předchozích, zabrala víc času a úsilí, než jsme zprvu čekali. Mnoho lidí nám ale během té doby velice pomohlo. Rádi bychom jim tímto poděkovali za jejich pomoc, trpělivost a odborné znalosti.

Anne Sowardsové, naší editorce. Díky, že jsi v nás věřila, i když všechno bylo proti nám. Nancy Yostové, naší agentce, za to, že jsi za nás odhodlaně bojovala, a za tvou neochvějnou podporu. Michelle Kasperové, produkční editorce, a Andromedě Macriové, její asistentce. Díky, že jste proměnily náš rukopis v knihu a psychicky nás nezničily mocnými silami svých myslí za to, že jsme nestíhali termíny. Díky Judith Murello Lagermanové, vedoucí výtvarné stránky knihy, Anette Fiore DeFexové, designérce přebalu, a Chadu Michaelu Wardovi za vytvoření úžasné obálky. Díky Amy J. Schneiderové, korektorce, za její neuvěřitelné schopnosti ve svém oboru. Díky moc Kate Sherbové, Annině asistentce. E-maily nelžou, opravdu jsme šílení. Díky také patří Rosanne Romanellové, novinářce, která naši práci neúnavně propagovala.

Jsme také velice vděční Skye a Aubrey, nejlepšímu týmu právníků, které kdy Smečka měla, za pomoc s pozemkovými právy kožoměnců. Noe Rubensteinové za pomoc s interpretací bajky o Rolandovi. Jako vždy bychom chtěli vyjádřit dík beta-čtenářům za jejich velkorysost a skvělá doporučení, přestože jsme je opakovaně mučili napolo rozdělanými pracovními verzemi. Díky moc Beatrix Kaserové, Ying Chumnongsaksarp, Reece Notleyové, Hasně Saadaniové, Jeanine Rachauové, Michaelu Finnovi a Chrissy Petersonové.

Díky Jeaniene Frostové a Jill Mylesové. Jste skvělé přítelkyně.

Díky Peteru Honingstockovi, že nám ušetřil spoustu frustrace tím, jak nám vždycky pomohl najít správné zdrojové materiály v knihách v rekordním čase.

A nakonec bychom chtěli poděkovat sami sobě, že jsme se během psaní nezabili navzájem, a programu televize A&E. Když začínáme upadat do deprese nad našimi schopnostmi ve zvoleném zaměstnání, vždycky nám ukážete, že na tom pořád ještě nejsme tak zle.

Prolog

Ze spánku mě vytrhlo zvonění telefonu. Rozlepila jsem oči a skulila se z postele, že ho zvednu. Z nějakého záhadného důvodu se podlaha přemístila o pár desítek centimetrů níž, než jsem byla zvyklá, takže jsem s žuchnutím slítla na podlahu.

Au.

Nad okrajem postele se vynořila blonďatá hlava a povědomý mužský hlas se zeptal: „Hej, ty tam dole, jsi v pořádku?“

Curran. Pán šelem byl v mé posteli. Ne, počkat. Neměla jsem postel, protože mi má šílená teta zničila byt. Byla jsem spárovaná s Pánem šelem, což znamenalo, že jsem se teď momentálně nacházela v Pevnosti, v Curranových pokojích a jeho posteli. Naší posteli. A ta měla metr dvacet na výšku. Jasně.

„Kate?“

„Jsem v pořádku.“

„Mám ti tu nechat nainstalovat jednu z těch dětských skluzavek?“

Jen jsem ho odmávla a zvedla telefon. „Prosím?“

„Dobré ráno, Choti,“ ozval se ženský hlas.

Choti? To byla novinka. Kožoměnci mi obvykle říkali Alfo nebo Paní, a občas Družko. To poslední oslovení se na mém osobním žebříčku věcí, které naprosto nesnáším, řadilo někam mezi pití zkyslého mléka a operaci zubního kanálku, takže se mu většina lidí naučila vyhýbat.

„Volá vám pan Parker, zástupce ředitele. Tvrdí, že je to naléhavé.“

Julie. „Přepojte ho na mě.“

Julie byla má chráněnka. Před devíti měsíci si mě „najala“, abych našla její pohřešovanou matku. Našli jsme bohužel jen její tělo, které sloužilo jako svačina pro keltské mořské démony, již se rozhodli ukázat uprostřed Atlanty a přivést k životu jednoho rádoby-boha. Nedopadlo to pro ně dobře. Nedopadlo to dobře ani pro Julii, takže jsem se jí ujala, podobně jako mě před lety pod svou ochranu vzal Greg, můj zesnulý opatrovník, když zemřel otec.

Lidé kolem mne umírali obvykle strašnou a krvavou smrtí, takže jsem Julii poslala na nejlepší internátní školu, kterou jsem dokázala najít. Potíž byla, že k ní chovala nenávist žhavější než tisíc sluncí. Za posledního půl roku odtamtud utekla třikrát. Posledně mi zástupce ředitele volal, když jedno děvče v školních šatnách Julii nařklo, že během dvou let, co strávila na ulici, dělala šlapku. Moje holčička se rozhodla ohradit a podpořit svůj argument tím, že druhou stranu přetáhne židlí přes hlavu. Pověděla jsem jí, že ji má příště praštit do břicha, to zanechávalo méně viditelné stopy.

Pokud mi Parker volal, znamenalo to, že má Julie zase potíže, a jelikož volal v šest ráno, byly to potíže s velkým P. Julie nedělala nikdy nic polovičatě.

Pokoj kolem mne se topil v šeru. Nacházeli jsme se v horním patře Pevnosti. Po mé levici mi okno nabízelo výhled na pozemky Smečky. Na nekonečnou tmavou oblohu, stále nedotčenou úsvitem, pod níž se dole rozkládaly tmavé lesy a obzor, který v dálce hyzdila silueta polorozpadlého města. Magie plnou silou zalévala svět – měli jsme štěstí, že telefony vůbec fungovaly – a mezi drolícími se budovami jako drobné namodralé hvězdy svítila vzdálená světélka vílamp. Okno chránila clona, a když na ni dopadalo měsíční světlo ve správném úhlu, celá scenérie se třpytila bledým, stříbrným přísvitem, jako bych se dívala přes vzdušnou, průsvitnou záclonu.

Sluchátko opět ožilo. „Choti?“

„Prosím?“

„Řekl mi, ať počkám.“

„Takže zavolá, řekne, že je to naléhavé, a pak vás nechá čekat?“

„Ano.“

Pitomec.

„Měla bych zavěsit?“ zeptala se.

„Ne, v pořádku. Počkám si.“

Tep světa na okamžik vynechal. Clona chránící okno zmizela. Ve zdi cosi zabzučelo, elektrická stojací lampa nalevo zablikala a probrala se k životu, zalila noční stolek hřejivým nažloutlým světlem. Natáhla jsem se po ní a vypnula ji.

Namodralé hvězdy vílamp v dálce zamrkaly a zhasly. Na jeden úder srdce bylo město utopené v temnotě. Pak mezi ruinami vyšlehl jasně bílý blesk, následovaný výbuchem světla a ohnivým květem plamenů. O okamžik později se nocí rozlehlo hromové zadunění. Někde pravděpodobně vybuchl transformátor, když vlna magie ustoupila. Obzor osvětlovala slabá narudlá záře. Jeden by si myslel, že jde o blížící se úsvit, ale co jsem posledně kontrolovala, slunce vycházelo na východě, ne na jihozápadě. Zamžourala jsem na záři. Jo, Atlanta hořela. Už zase.

Magie se vytratila ze světa a technologie se znovu dostaly k moci. Lidé tomu říkali Pozměnová rezonance. Vlny magie přicházely a odcházely, jak se jím zlíbilo, zaplavovaly svět, podobné neviditelné tsunami. Vtahovaly do naší reality nejpodivnější stvůry, porouchávaly motory, zasekávaly pistole, bořily vysoké budovy a pak zase bez varování mizely. Nikdo předem nevěděl, kdy udeří ani jak dlouho bude každá vlna trvat. Jednoho dne magie tuhle válku nad světem vyhraje, ale momentálně se technologie zuby nehty bránila a lidstvo uvázlo uprostřed chaosu a pokoušelo se znovu vybudovat polorozbořený svět podle nových pravidel.

V telefonu klaplo a do ucha se mi ozval Parkerův baryton. „Dobré ráno, paní Danielsová. Volám vám, abych vás informoval, že Julie opustila prostory školy.“

Ne, už zase.

Curran mě objal pažemi a přitiskl si mě k sobě. Opřela jsem se o něj. „Jak?“

„Poslala se poštou.“

„Co prosím?“

Parker si odkašlal. „Jak jistě víte, naši studenti jsou povinni vykonávat dvě hodiny školních prací denně. Julie pracovala v poštovním oddělení. Odhadujeme to jako nejpravděpodobnější místo, protože jinak byla pod téměř neustálým dohledem a neměla možnost opustit budovu. Očividně si sehnala velkou bednu, zfalšovala přepravní údaje a poslala se v ní pryč.“

Curran se mi tlumeně uchechtl do ucha.

Otočila jsem se a několikrát udeřila čelem o jeho hruď. Byl to nejbližší tvrdý povrch.

„Bednu jsme našli poblíž siločáry.“

No, alespoň byla dost chytrá, aby z ní vylezla dřív, než ji odtlačili do proudu magie. S mým štěstím by skončila až na samém konci Jižní Ameriky.

„Vrátí se,“ oznámila jsem mu. „Během několika dní ji přivezu zpátky.“

Další slova Parker pronesl velmi opatrně. „To nebude nutné.“

„Co tím myslíte, že to nebude nutné?“

Povzdechl si. „Paní Danielsová, jsme vyučující, ne vězeňští dozorci. V předchozím školním roce Julie utekla třikrát. Je to velmi inteligentní dítě, velmi vynalézavé, a je bolestně zjevné, že tady nechce být. Na našich pozemcích by ji udrželo, jedině kdybychom ji připoutali řetězy ke zdi, a ani tak nejsem úplně přesvědčen, že by to zabralo. Mluvil jsem s ní po její poslední eskapádě a dle mého názoru bude v útěcích pokračovat. Nechce být součástí naší školy. Držet ji zde proti její vůli vyžaduje značné vynaložení našich zdrojů a my si nemůžeme dovolit být zodpovědní za jakákoliv zranění, která by si Julie při podobných pokusech mohla přivodit. Vracíme vám zbytek jejího školného. Velice se omlouvám.“

Kdybych na něj mohla dosáhnout skrze telefon, tak ho v té chvíli asi uškrtím. Na druhou stranu, kdybych měla podobné nadpřirozené schopnosti, mohla bych Julii vytáhnout odkudkoliv, kde teď je, a přenést ji doprostřed našeho pokoje. Až s ní skončím, bude ještě na kolenou prosit, aby se do té proklaté školy mohla vrátit.

Parker si znovu odkašlal. „Mám tady seznam alternativních vzdělávacích institucí, které bych vám mohl doporučit…“

„To nebude nutné.“ Zavěsila jsem. Seznam dalších škol už jsem dávno měla. Dala jsem ho dohromady po Juliině prvním útěku. Všechny je odmítla.

Na Curranově tváři se usadil široký úsměv.

„To není legrační.“

„Je to k popukání. Navíc to tak bude lepší.“

Shrábla jsem džíny ze židle a natáhla si je. „Vykopli mi dítě ze školy. V čem to teď kruci může být lepší?“

„Kam jdeš?“

„Najdu Julii, dám jí tak dlouhé domácí vězení, že zapomene, jak to vypadá venku, a potom zajedu do té školy a přinutím je změnit názor.“

Curran se zasmál.

„To není legrační.“

„A taky to není jejich chyba. Snažili se jí pomoct a hodně jí vycházeli vstříc. Tu jejich zatracenou školu nenávidí. Neměla jsi ji tam vůbec posílat.“

„Díky, Vaše Chlupatosti, za kritiku mých rodičovských rozhodnutí.“

„To není kritika, to je konstatování faktu. Víš, kde se teď tvé děcko nachází? Ne, nevíš. Ale máš jistotu, kde teď určitě není: ve škole. A není ani tady.“

Někdo by si tu měl zamést před vlastním prahem. „Pokud si vzpomínám, neměl jsi skoro týden ani tušení, kde se nachází tvůj šéf bezpečnosti a jeho tým.“ Natáhla jsem si rolák.

„Věděl jsem naprosto přesně, kde jsou. Byli s tebou. Mohl jsem tu věc vyřídit, ale pak se do mých záležitostí zamíchala jedna rádoby-bojovnice a jedno pochybení změnila v naprostou katastrofu.“

Zvedla jsem meč. „Ne, zachránila jsem situaci. Jen si to nechceš přiznat.“

Curran se naklonil dopředu. „Kate.“

Netušila jsem, jak to krucinál zvládal, ale kdykoli vyslovil mé jméno, zastavilo mě to v půli pohybu. Nevěděla jsem, jak to Curran dělá, ale jeho hlas si vždycky získal mou pozornost a donutil mě zarazit se stejně účinně, jako by mě přitáhl k sobě a políbil.

Přejel mi rukama po ramenou. „Polož na chvilku ten meč.“

Tak fajn. Odložila jsem Zabíječe na noční stolek a zkřížila ruce na prsou.

„Zkus se nad tím zamyslet. Co je tak strašného na tom, že by Julie zůstala tady? S námi? Už tu má stejně vlastní pokoj. A taky kamarády — Doolittlova praneteř ji má moc ráda.“

„Maddie.“

„Ano, Maddie. Ve Smečce je patnáct set kožoměnců. Jedno další zvláštní děcko nic nezkazí.“

„V tom to není.“

„A v čem tedy?“

„Lidé kolem mne umírají, Currane. Padají jako mouchy. Procházím životem a zanechávám za sebou jen mrtvá těla. Má matka je mrtvá, stejně jako nevlastní otec, opatrovník a teta, kterou jsem zabila, a když mě můj opravdový otec najde, pohne nebem i zemí, aby připravil o život i mě. Nechci, aby Julie žila s tím, že bude klopýtat od jedné násilné potyčky ke druhé, a bude mít vždycky strach, že to lidé, na kterých jí záleží, nepřežijí. Ty a já nikdy nebudeme mít normální život, ale kdyby na té škole zůstala, mohla by ho mít ona.“

Curran pokrčil rameny. „Jediní lidé, co můžou mít normální život, jsou ti, co se nedali ovlivnit vším tím podělaným svinstvem, co se děje kolem. Julie nechce normální život. Pravděpodobně se s ním ani nedokáže vyrovnat. Uteče ze školy a pak se vrhne do nějaké nebezpečné situace jen proto, aby si dokázala, že to zvládne. Stane se to tak jako tak. A tím, že jsi ji poslala pryč, jen zajistíš, že nebude připravená, až se bude muset postarat sama o sebe.“

Opřela jsem se o noční stolek. „Jen chci, aby byla v bezpečí. Aby se jí nic zlého nestalo.“

Curran mě přitáhl k sobě. „Udržíme ji v bezpečí i tady. Může chodit do jedné z našich škol, nebo ji budeme vozit někam do města. Je tvoje, ale od chvíle, kdy jsme se spárovali, je taky moje, takže je chráněnkou Pána šelem a jeho družky. Věř mi, že nikdo nechce naštvat nás oba naráz. Mimoto se v Pevnosti nachází vždycky kolem tří stovek kožoměnců a kterýkoliv z nich je připravený okamžitě zabít cokoliv, co by ji mohlo ohrožovat. Nemůže to tu být bezpečnější.“

V něčem měl pravdu. Nemohla jsem si dovolit mít Julii u sebe, když jsem žila v ošuntělém bytě s nefungujícím vytápěním. Kdykoliv jsem získala při vyšetřování případů stopu, někdo mě vždycky napadl. Pracovala jsem tehdy pro Řád rytířů milosrdné pomoci, a to mi spolklo strašnou spoustu času. Julie by byla většinu dne sama, aniž bych mohla dohlédnout, jestli se nají a že je v pořádku. Situace se změnila. Teď mohla zůstat tady, v Pevnosti plné vražedných šílenců, kterým rostly zuby jako nože, a když je někdo ohrožoval, propadli divokému běsnění.

Bůhvíproč mě ta myšlenka moc neuklidňovala.

„Budeš ji muset začít trénovat, ať už se ti to líbí nebo ne,“ řekl Curran. „Jestli chceš, aby se o sebe dokázala postarat.“

Měl pravdu. Věděla jsem, že má pravdu, ale stejně se mi to nelíbilo. „Jsme asi tak sto padesát kilometrů od Maconu, že?“

Přikývl. „Přibližně.“

„Bude se držet dál od siločáry a ponese s sebou vlčí mor.“

„Proč?“ Curran se zamračil.

„Protože když posledně utekla, vyzvedl ji Derek u výstupního místa siločáry a přivezl ji ve smečkovém džípu sem. Dokonce se s ní zastavil na smažené kuře a zmrzlinu. Ohromně se tehdy bavila, takže jsem jí pověděla, že jestli se o něco podobného pokusí znovu, do Pevnosti se nedostane. Buď ji přijdu vyzvednout sama, nebo pošlu někoho, kdo ji najde a vezme ji rovnou zpátky do školy. Žádná zastávka v Pevnosti, žádná zvýšená pozornost ode mne nebo od Dereka, žádné tlachání s Maddie, žádné dvousetdolarové úplatky nebo to, že by jí to mohlo jen tak projít. Chce se vyhnout tomu, aby ji někdo chytil, takže domů půjde pěšky.“

Curran se zazubil. „Je odhodlaná, to se musí nechat.“

„Mohl bys za ní poslat stopaře, aby na ni dával pozor, ale tak, aby to nevěděla?“

„Co máš přesně na mysli?“

„Necháme ji trochu se projít. Sto padesát kilometrů drsným terénem jí zabere pár dní.“

Když jsem byla malá, tak mě Voron, můj nevlastní otec, odvezl do lesa a tam mě vysadil jen s lahví vody a nožem. Jenže Julie nebyla já. Ale na ulici si dokázala poradit a byla chytrá. Neměla jsem pochybnosti, že to do Pevnosti sama zvládne. Stejně jsem se ale raději chtěla pojistit.

„Dvě mouchy jednou ranou. Vytrestá ji to za ten útěk, a když se sem dostane a dovolíme jí zůstat, bude mít pocit, že si to zasloužila.“

„Pošlu za ní pár vlků. Najdou ji a udrží v bezpečí.“

Políbila jsem ho na rty a vzala meč znovu do ruky. „Díky. A pověz jim, ať ji nerozmazlují smaženým kuřetem, pokud ji budou muset vyzvednout.“

Zavrtěl hlavou. „To ti slíbit nemůžu. Zas takový parchant nejsem.“

1.

Má kancelář zabírala malou, bytelnou budovu na Jeremiášově ulici v severovýchodní části města. Ulice se původně jmenovala North Arcadia, dokud jednoho dne nevešel doprostřed její křižovatky s Ponce de Leon kazatel odkudsi z Jihu a nezačal vykřikovat něco o zatracení a ohni pekelném. Nazval se druhým Jeremiášem a vyžadoval po kolemjdoucích, aby odvrhli své falešné bohy a káli se. Když ho dav ignoroval, seslal na ně meteorický déšť, který srovnal se zemí dva městské bloky. Ve chvíli, kdy ho ostřelovač z Útvaru pro paranormální jevy konečně sejmul střelou z kuše, z ulice zbývaly jen dýmající ruiny. Jelikož ji lidé museli znovu vybudovat od základů, pojmenovali ji po muži, který ji zdemoloval. Někde se v tom příběhu skrývalo ponaučení, ale zrovna jsem neměla náladu ho hledat.

Technicky vzato šlo původně o část Decaturu, ale teď byla ulice jen součástí obrovského, rozlehlého chaosu, jenž kdysi býval Atlantou. Jeremiášova ulice nebyla tak rušná jako Ponce de Leon, ale krámky dráteníků a velká opravna aut zajišťovaly, že bylo kolem mé kanceláře docela rušno. Nechala jsem džíp na ulici na volnoběh, vystoupila, odemkla řetěz, kterým bylo parkoviště zajištěné, a vjela dovnitř.

Moje kancelář musela být kdysi obyčejným domem. Boční dveře z parkoviště vedly do malé, ale funkční kuchyně, kterou se dalo projít do velké hlavní místnosti, kde už na mě čekal můj pracovní stůl. U zadní zdi se dalo po dřevěných schodech vyjít do podkroví ve druhém patře, kompletně vybaveném i polními lůžky. Z hlavní místnosti nahoře se dalo dostat do několika menších pokojů. Ty jsem používala na uskladnění zásob a vybavení. To momentálně sloužilo jen k tomu, aby tam na ně padal prach.

Odložila jsem tašku na stůl a zkontrolovala záznamník. Na digitálním displeji svítila velká, rudá nula. Žádné vzkazy. Jak šokující.

Přešla jsem k oknům a roztáhla rolety. Pokoj zaplavily paprsky ranního slunce, jednolitá záře rozdělená jen stíny silných kovových mříží, chránících zvenku sklo. Odemkla jsem dveře pro případ, že by sem zabloudili nějací náhodní zákazníci. Byly to obrovské dveře, masivní a vyztužené ocelí. Měla jsem pocit, že kdyby proti nim někdo vypálil z děla, koule by se od nich jen neškodně odrazila a pak se odkutálela po ulici pryč.

Zašla jsem do kuchyně a nahodila kávovar. Pak jsem se vrátila do hlavní místnosti, zaplula za stůl a přistála zadkem na židli. Přede mnou ležel štos účtenek. Zpražila jsem je pohledem, ale odmítly vyděšeně zakvičet a prchnout kamsi do neznáma.

Povzdechla jsem si, vytáhla vrhací nůž a začala otvírat levné hnědé obálky jednu po druhé. Účet za elektřinu. Účet za vodu. Účet za nabitý vzduch ve vílampách. Účet za odvoz odpadů s výhružným upozorněním, že mi hrozí nenapravitelná újma na zdraví, pokud ho nezaplatím. Vrácená obálka pro popeláře i s šekem, který jejich služby hradil. Společnost, která se o odvoz odpadu starala, trvala na tom, že se jmenuji Donovanová, a to i přes nesčetná upozornění, že je tomu jinak. Když jsem jim posílala platby, nebyli schopní najít můj účet, a to jsem jim napsala číslo účtu i na ten jejich zatracený šek.

Celou tuhle šarádu jsme si zopakovali už dvakrát. Měla jsem pocit, že i kdybych jim nakráčela do kanceláře a vyryla své jméno mečem do stolu, stejně by ho zvládli nějak zkomolit.

Opřela jsem se do židle. Když jsem byla v kanceláři, uvádělo mě to do mrzuté nálady. Ještě nikdy jsem nepracovala sama na sebe. Měla jsem zkušenosti s Cechem žoldáků, který se staral o magický nepořádek, bral za to peníze a na nic se neptal. Pak jsem byla zaměstnaná u Řádu rytířů milosrdné pomoci, kteří pomáhali obvykle násilím a jen za vlastních podmínek. Řád a já jsme se vydali každý svou cestou, a teď jsem vlastnila Špičkově ostrou vyšetřovací agenturu. Otevřela jsem to tady oficiálně před měsícem. Měla jsem ve městě slušnou reputaci a ucházející konexe. Nechala jsem vytisknout reklamu v novinách, na ulici jsem pustila slovíčko, ale zatím se tady neukázala ani živá duše, aby si mě k něčemu najala.

Měla jsem pocit, že z toho brzy zešílím. Musela jsem spoléhat na Smečku, abych to tady finančně utáhla. Zavázali se hradit mi rok veškeré poplatky spojené s provozem. Dali mi půjčku ne proto, že bych byla zkušený a zdatný bojovník nebo že jsem jednu dobu měla status Přítele Smečky. Poskytli mi ji, jelikož jsem byla Curranovou družkou, což ze mě dělalo ženskou polovičku hlavního alfa páru Smečky. Špičkově ostrá vyšetřovací agentura se tak prozatím tvářila jako jeden z těch rádoby podniků, které bohatí muži dávali svým manželkám, aby se nenudily. Chtěla jsem, aby prosperovala, krucinál. Chtěla jsem, aby mi vydělávala, abych se mohla postavit na vlastní nohy. Jestli to takhle půjde dál, asi budu muset začít běhat nahoru a dolů po ulici a křičet: „Zabíjíme věci za peníze! Najměte si nás!“ Možná se nade mnou někdo slituje a hodí po mně pár drobných.

Telefon zazvonil. Zpražila jsem ho pohledem. Kdo by to byl řekl. Mohlo jít o nějaký trik.

Telefon zazvonil znovu. Zvedla jsem sluchátko. „Špičkově ostrá vyšetřovací služba.“

„Kate.“ V suchém hlase zaznívala naléhavost.

Už jsem mu dlouho nezabila žádného upíra. „Ahoj, Ghasteku.“ Co po mně chce jeden z nejlepších Pánů mrtvých ve městě?

Když oběť napadená patogenem Immortuus zemřela, jeho nebo její osobnost i myšlenky zanikly a zanechaly za sebou jen prázdnou skořápku. Nadlidsky silnou, rychlou a smrtící, ovládanou pouze žízní po krvi. Páni mrtvých zvládali ony prázdné tělesné schránky ovládat, řídili upíry jako autíčka na dálkové ovládání. Dokázali kontrolovat sebemenší pohnutí jejich svalů, viděli jejich očima, slyšeli skrze jejich uši a promlouvali skrze krvesajova ústa. V rukou výjimečně nadaného navigátora se krvesaj proměnil v hotovou noční můru. Ghastek, stejně jako devadesát procent navigátorů upírů, pracoval pro Lid, neskutečně odporného křížence mezi obchodní společností, kultem a výzkumným pracovištěm. Vášnivě jsem je nenáviděla, a Rolanda, jejich vůdce, jsem nesnášela ještě víc.

Ale naneštěstí jsem nebyla v pozici, kdy bych si zákazníky mohla vybírat. Jestli mi Ghastek volal, chtěl po mně laskavost, takže po něm pak budu moct nějakou žádat nazpátek. Navíc v mé profesi se vždycky hodí, když vám něco dluží jeden z nejlepších Pánů mrtvých. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Tvým směrem míří volně puštěný upír.“

Do hajzlu. Bez navigátora krvesajovi nic nebránilo v tom pokoušet se uhasit neukojitelný hlad a začít vraždit všechno v dosahu. Upír mimo kontrolu zmasakruje cokoli, na co narazí. Dokáže zabít tucet lidí během půl minuty.

„Co potřebuješ?“

„Jsem ani ne dvacet kilometrů za ní. Potřebuju, abys ji zdržela, dokud se nedostanu do jejího dosahu.“

„Ze kterého směru sem míří?“

„Ze severozápadu. A Kate… zkus ji nepoškodit. Je dost drahá…“

Upustila jsem sluchátko a vyrazila ven, vběhla do téměř bolestivě chladného venkovního vzduchu. Ulice přetékala lidmi. Dělníky, nakupujícími, náhodnými kolemjdoucími spěchajícími domů. A všichni teď představovali jen jídlo na porážku. Nadechla jsem se z plných plic mrazivého vzduchu a zaječela: „Upír! Upír mimo kontrolu! Utíkejte!“

Na zlomek vteřiny se nedělo nic a pak se lidé rozprchli jako hejno ryb před žralokem. V mžiku jsem na ulici osaměla.

Řetěz přehrazující vjezd na parkoviště, který jsem dnes ráno sundala, ležel smotaný vedle budovy, zámek na něm byl otevřený. Výborně.

Dvě vteřiny, a byla jsem na parkovišti.

Další okamžik zabralo, než jsem trhnutím zdvihla zámek ze země.

Tři další vteřiny, než jsem dotáhla řetěz ke starému stromu.

Příliš pomalu. Obtočila jsem ho kolem kmene a pak z druhého konce se zámkem vytvořila utahovací smyčku.

Potřebovala jsem krev, abych s ní mohla upíra přilákat. Hodně krve.

Volský potah se vynořil zpoza rohu ulice. Rozběhla jsem se k němu, vytasila vrhací nůž. Vozka, postarší muž hispánského původu, na mě zůstal zírat. Ruka mu instinktivně sjela k pušce na sedadle vedle něj.

„Vypadněte odsud! Upír mimo kontrolu!“

Vyškrábal se z vozu ven. Řízla jsem jedno ze zvířat do plece a způsobila mu tam dlouhou, mělkou ránu. Přejela jsem podél ní rukou. Horká, rudá tekutina mi potřísnila prsty.

Vůl hlasitě zabučel, oči nepříčetné bolestí, a vyrazil pryč, tahal druhé zvíře za sebou, kára rachotila za nimi.

Popadla jsem smyčku.

Vychrtlá silueta seskočila ze střechy. Kůži na pletencích svalů měla tak napnutou, že pod ní jasně vystupovala každičká céva i šlacha. Upír dopadl na dlažbu na všechny čtyři, maličko po ní sklouzl, až dlouhé, zahnuté drápy zaskřípěly o asfalt, a prudce se otočil celým tělem. Z příšerné tváře na mě hleděly rudé oči. Masivní čelisti se rozevřely, zasvítily ostré tesáky, oproti černému vnitřku úst bělostné jako sníh.

Zamávala jsem rukama, až se kapky krve rozlétly vzduchem.

Upír zaútočil.

Vypadalo to, že se snad ani nedotýká země, když s nadpřirozenou rychlostí mířil přímo ke mně, přitahovaný omamným pachem krve.

Vyčkávala jsem, vlastní tep mi v uších zněl neskutečně hlasitě. Mám jen jeden pokus.

Násoska skočil, plavně překonal těch pár metrů mezi námi, přední končetiny napřáhnuté, drápy připravené zabořit se do masa.

Přehodila jsem mu smyčku přes hlavu.

Narazil do mě. Setrvačností mě srazil k zemi. Spadla jsem, překulila se a pak znovu vstala. Upír se po mně pokusil skočit znovu. Smyčka řetězu se mu pevně stáhla kolem krku, zpětný ráz jím cuknul na dlažbu. Krvesaj padl dozadu a pak vyskočil znovu na nohy. Zmítal se na konci řetězu jako divoká kočka chycená do lovcova oka.

Ustoupila jsem o několik kroků a zhluboka se nadechla.

Upír se obrátil a pokusil se skočit mým směrem. Strom se otřásal, namáhané dřevo sténalo. Násoska se pokoušel popadnout smyčku, utaženou kolem krku, drápy si drásal nemrtvé maso. Zpod řetězu vytryskla krev. Buď to nevydrží strom, nebo mu řetěz podřízne krk.

Upír se znovu vrhl proti mně, až se řetěz napjal, a opět padl k zemi, jak mu smyčka nedovolila ve skoku pokračovat. Pak se zvedl a posadil se. Planoucí rudé oči mu zaplavil náznak inteligence. Obrovské čelisti se rozevřely a vyšel z nich Ghastekův hlas.

„Řetěz?“

„Není zač.“ Už bylo na čase, aby se objevil. „Zranila jsem vola, abych upoutala upírovu pozornost. Měl bys pak jeho vlastníkovi nahradit způsobenou škodu.“ Ten povoz představoval pro svého majitele celé živobytí. Nebylo nutné, aby pykal za to, že Lid nedokázal udržet nemrtvého na uzdě.

„Samozřejmě.“

To si piš, že mu tu škodu nahradíte. Vůl stál kolem tisíce dolarů. Upír, zvlášť takhle starý, měl cenu asi tak třicetkrát vyšší.

Krvesaj si čupnul do sněhu. „Jak jsi jí zvládla nasadit řetěz?“

„Mám prostě talent.“ Měla jsem chuť o něco se opřít a svézt se k zemi, ale ukazovat před Ghastekem jakoukoliv známku slabosti nebyl zrovna nejlepší nápad. To už bych rovnou mohla mávat vzteklému psovi vepřovými žebírky před čumákem. Tváře mi hořely a ruce zase mrzly. Na jazyku jsem cítila nahořklou příchuť. Příval adrenalinu opadal.

„Co se sakra stalo?“ zeptala jsem se.

„Omdlela jedna z Roweniných tovaryšů,“ vysvětlil mi Ghastek. „Je těhotná. Občas se to stává. Nemusím asi říkat, že má odteď navigování zakázáno.“

Tovaryši, Páni mrtvých v zácviku, si byli naprosto jasně vědomi, že pokud by jejich kontrola nad nemrtvým povolila, upír by proměnil město v jatka. Měli nervy stíhacích pilotů z dob před Změnou. Neomdlévali. Bylo za tím něco víc, ale tón Ghastekova hlasu jasně naznačoval, že dostat z něj další informace by vyžadovalo středověkou mučírnu a tým právníků.

No budiž. Čím méně jsem se dostala do kontaktu s Lidem, tím líp. „Zabil upír někoho?“

„Žádné oběti na životech.“

Tep mi konečně zpomalil.

Několik bloků od nás se na pravé straně ulice vynořil humvee a krkolomnou rychlostí se blížil. Obrněný jako tank, na střeše měl připevněný M240B, kulomet střední ráže. Jednotka rychlé pomoci ÚPJ. Útvar pro paranormální jevy patřil mezi bezpečnostní složky Atlanty a zabýval se právě problémy spojenými s magií. Jednotka rychlé pomoci byla jejich verze SWAT. Nejdřív stříleli, krvavé zbytky roztřídili potom.

„Kavalerie,“ poznamenala jsem.

Upír se zašklebil, napodobil Ghastekův výraz. „Ale samozřejmě. Panáci se vystrojili, že zabijí upíra, a teď se ani nedostanou k tomu, aby tu velkou bouchačku vyzkoušeli. Kate, vadilo by ti přistoupit trochu blíž? Jinak by ji mohli zastřelit.“

To si ze mě snad dělá legraci! Ale poslušně jsem se přesunula tak, abych upíra kryla tělem. „Dlužíš mi laskavost.“

„To rozhodně ano.“ Krvesaj vedle mě vstal a zamával končetinami. „Není důvod se znepokojovat. Všechno máme plně pod kontrolou.“

Vlevo se zpoza rohu ulice vynořilo černé SUV. Dvě auta se zaskřípěním zastavila přede mnou a upírem. Humvee vypustilo ven čtyři policisty v modré zbroji Útvaru pro paranormální jevy.

Nejvyšší ze čtyř policistů namířil na upíra brokovnici a vyštěkl: „Co si ksakru myslíte, že děláte? Mohli jste mít na svědomí půlku města!“

Dveře SUV se otevřely a vystoupil z nich Ghastek. Štíhlý a vážný, měl na sobě perfektně vyžehlený šedý oblek s jemným, téměř neviditelným proužkem. Za ním se z auta vynořili tři další zástupci Lidu. Muž a dvě ženy, štíhlá brunetka a zrzka, která vypadala, že má sotva roky na to, aby se do něčeho podobného začala vůbec oblékat. Všichni tři byli pečlivě upravení, a už od pohledu by byli doma spíš v nějaké zasedací místnosti, kde probíhají rozhodnutí pod velkým tlakem.

„Není důvod celou věc zveličovat.“ Ghastek přešel k upírovi. „Nedošlo ke ztrátám na životech.“

„Ne díky vám.“ Vysoký policajt nevypadal, že by chtěl v dohledné době pistoli sklonit.

„Teď už je naprosto neškodná,“ oznámil mu Ghastek. „Dovolte mi, abych vám to předvedl.“ Upír se zvedl na zadních nohou a udělal pukrle.

Členové ÚPJ zbrunátněli vztekem jako jeden muž.

Začala jsem couvat ke své kanceláři, než si vzpomenou, že tam vůbec jsem, a do celé věci mě zatáhnou taky.

„Vidíte? Všechno máme perfektně pod ko…“ Ghastek vyvrátil oči k nebi. Ústa měl otevřená, ale nevyšla z nich ani hláska. Vteřinu ještě stál vzpřímeně, tělo naprosto nehybné, a pak se pod ním podlomily nohy. Zavrávoral a potom se zhroutil do špinavého sněhu.

Upírovy oči zaplály vražednou červení. Otevřel tlamu a ukázal dva zahnuté tesáky jako vytesané ze slonoviny.

ÚPJ spustilo palbu.

2.

Střelba zahřměla ulicí.

První kulka se zaryla upírovi do hrudi, prošla vyschlými svaly a zakousla se Ghastekovu tovaryšovi do ramene. Zásah ho pootočil, a když neustávající proud střeliva z kulometu provrtal upíra, pokračoval v cestě, zaryl se muži do zad a téměř ho rozpůlil. Vystříkla krev.

Ženy se vrhly k zemi.

Kulky zabubnovaly o asfalt. Deset, patnáct centimetrů doprava, a Ghastekova hlava by vybuchla jako přezrálý meloun po úderu kladivem. Vrhla jsem se pod palbu, popadla ho za nohy a začala tahat ke kanceláři.

Ženy se plazily po silnici směrem ke mně.

Upír se otočil, tělo se mu otřásalo pod náporem kulek, skočil na padlého tovaryše a zaryl mu drápy do zad, až se krev a maso rozlétlo kolem.

Odtáhla jsem Ghastekovo tělo dovnitř do kanceláře a tam ho pustila. Za mnou se ozvalo ženské zaječení. Běžela jsem zpátky a přeskočila tmavovlasou ženu, která se protáhla mezi dveřmi. Na ulici se k zemi tiskla zrzka, držela se za stehno a oči měla rozšířené tak, že připomínaly spíš dva talíře. Krev na sněhu vypadala tak jasně rudá, až bolelo jen se na ni dívat. Trefili ji do nohy.

Byla příliš daleko. Musela jsem ji odtamtud dostat, než se na ni zaměří upír nebo ji ÚPJ trefí znovu.

Klesla jsem k zemi, připlazila se k ní, popadla ji za paži a zatáhla ze všech sil. Vykřikla bolestí, ale sklouzla po vozovce pokryté roztávajícím sněhem ke mně. Zacouvala jsem ke kanceláři a znovu napnula síly. Další zaječení a o třicet centimetrů blíž k bezpečí dveří.

Nádech, potáhnout, zacouvat.

Nádech, potáhnout, zacouvat.

Dveře.

Odtáhla jsem ji dovnitř, zabouchla za námi a zacvakla i závoru. Byly to dobré dveře. Kovové, vyztužené deseticentimetrovými tyčemi. Vydrží. Budou muset.

Kolem nohy zraněné ženy se zatím stačila udělat široká rudá kaluž. Poklekla jsem k ní a rozřízla jí nohavici kalhot. Krev tryskala ze svalu dotrhaného kulkami. Nohu měla naprosto rozdrcenou, z rudé záplavy na mě tu a tam vykoukly úlomky kostí. Stehenní tepna, hlavní žíla, všechno přerušené. A k tomu roztříštěná stehenní kost.

Do prdele.

Budeme potřebovat škrtidlo.

„Ty! Zatlač sem!“

Tmavovlasá dívka byla v šoku, jen na mě upřeně hleděla skelnýma očima. Žádné známky inteligentního života, Houstone. A každá vteřina se počítala.

Popadla jsem zrzčinu ruku a přitiskla ji na její vlastní stehenní tepnu. „Přidrž si to tady, nebo vykrvácíš.“

Zasténala, ale zatlačila na ránu.

Odběhla jsem do skladiště, abych přinesla lékárničku.

Škrtidla byla prostředkem poslední záchrany. Já měla k dispocizi C.A.T., škrtidlo používané armádou, ale ať už by bylo sebelepší, pokud jste ho na sobě měli příliš dlouho, pořád jste riskovali těžké poškození nervů, ztrátu končetiny… a smrt. A jakmile jste ho jednou nasadili, už zůstalo na místě. Sundávat ho někde jinde mimo pohotovost v nemocnici by vás zabilo během chvilky.

Potřebovala jsem tu nějaké záchranáře, ale zavolat jim by bylo k ničemu. Standardním postupem v případě upíra mimo kontrolu totiž bylo celou oblast uzavřít. Sanitka sem nepřijede, dokud policajti nedají paramedikům vědět, že je čisto. Takže jsem tu zbyla jen já, škrtidlo v mé ruce a dívka, která mi tu za chvíli pravděpodobně vykrvácí k smrti.

Klekla jsem si k ní a vytáhla C.A.T. z ochranného obalu.

„Ne!“ Dívka se mě pokusila odstrčit. „Ne, vždyť ztratím nohu!“

„Vykrvácíš k smrti.“

„Ne, není to tak hrozné! Nebolí to!“

Popadla jsem ji za ramena a narovnala ji. Uviděla poničenou kaši, která bývala jejím stehnem. „Dobrý bože.“

„Jak se jmenuješ?“

Vzlykla.

„Tvé jméno.“

„Emily.“

„Podívej, Emily, skoro ti amputovali nohu. Jestli na ni teď dám škrtidlo, zastaví krvácení a ty bys mohla přežít. Jestli to necháme tak, vykrvácíš tady k smrti během několika minut.“

Sevřela mě a rozplakala se mi do ramene. „Bude ze mě mrzák.“

„Budeš naživu. A díky magii je velká šance, že ti nohu nebudou muset sebrat. Mágové léčitelé jsou schopní zahojit nejrůznější zranění. Ale musíme tě udržet naživu, než udeří další vlna magie, ano?“

Jen plakala, po tvářích se jí koulely slzy jako hrachy.

„Souhlasíš, Emily?“

„Ano.“

„Fajn.“

Podvlekla jsem látkový pás pod její nohou, protáhla ho přezkou, utáhla a pak točila kličkou utahovacího mechanismu tak dlouho, dokud krvácení neustalo.

O čtyři minuty později zvuky střelby konečně odezněly. Ghastek byl pořád mimo. Puls měl pravidelný, dýchal normálně. Emily ležela nehybně, tiše naříkala bolestí, nohu staženou širokým pásem škrtidla. Její kamarádka se objímala pažemi, kolébala se dopředu, dozadu a neustále mumlala: „Stříleli po nás, stříleli po nás.“

No bezva.

To byl problém s Lidem. Většina z nich se účastnila akce pouze očima upírů, zatímco seděli v bezpečné, dobře obrněné místnosti uvnitř Kasina, usrkávali kávu a čas od času si dopřáli nějaký sladký zákusek. Nechat na sebe střílet, jakmile řídíte upírovu mysl, a na vlastní kůži se vyhýbat kulkám byly dvě naprosto odlišné situace.

Kdosi hlasitě zabušil na dveře. „Atlantská paranormální jednotka, otevřete dveře,“ vyštěkl mužský hlas.

Tmavovlasé děvče ztuhlo. Hlas se jí snížil do vyděšeného šepotu. „Neotvírejte jim.“

„Nebojte se. Mám to pod kontrolou.“ Tak trošku.

Odsunula jsem úzký panel v obrněných dveřích, kukátko pět na deset centimetrů. Po mojí levé straně se přemístil stín. Policista se přitiskl ke zdi, abych ho skrze škvíru nemohla střelit.

„Zneškodnili jste toho upíra?“

„Dostali jsme ho. Otevřete dveře.“

„Proč?“

Následovala kratičká odmlka. „Otevřete ty zatracené dveře.“

„Ne.“ Ještě pořád nevychladli po zabití upíra, takže budou dřív mačkat spoušť a myslet až potom. Nedalo se odhadnout, co by se stalo, kdybych je pustila dovnitř.

„Co tím myslíte, že ‚ne‘?“

Vypadal, že ho to naprosto zmátlo.

„Proč po mně chcete, abych otevřela dveře?“

„Abychom mohli zadržet toho zkurvysyna, co nedokázal udržet upíra pod kontrolou uprostřed města.“

No výborně. „Právě jste zabili jednoho člena Lidu při křížové palbě, zranili dalšího a teď chcete, abych vám předala zbývající svědky. Neznám vás dost natolik, abych to udělala.“

Útvar pro paranormální jevy se obvykle držel správného a férového jednání, ale byly jisté věci, které jste nikdy udělat nesměli. Předat vraha policajta do rukou jeho bývalého parťáka a odevzdat nekromanta jednotce rychlé pomoci. Byli to všichni dobrovolníci a příčetnost nebyla při přijetí do jednotky hlavním kritériem. Kdybych jim vydala Ghasteka a jeho lidi, existovala docela slušná šance, že by se nikdy nedostali do nemocnice. Oficiální verze by zněla, že „cestou podlehli vlastním zraněním“.

Muž za dveřmi zafuněl. „Tak to řeknu jinak: otevřete dveře, nebo je vyrazíme.“

„Na to budete potřebovat povolení.“

„Nepotřebuji povolení, pokud mám pocit, že jste v bezprostředním nebezpečí. Pověz, Charlie, myslíš, že je v ohrožení?“

„Myslím, že v pořádném,“ odtušil druhý muž.

„A není snad povinností strážců zákona zachránit ji před tím nebezpečím?“

„Byl by zločin nechat to jen tak.“

Jeden člověk mrtvý, další barvil podlahu pod sebou do ruda. Rozhodně skvělý moment, kdy začít vtipkovat.

„Slyšela jste Charlieho. Otevřete ty dveře, nebo je otevřeme za vás.“

Naklonila jsem se o kousíček dál od kukátka. Pokud se pokusí vloupat dovnitř, asi budu schopná se s nimi vypořádat, ale tím pádem budu moct taky nadobro zamávat na rozloučenou možnosti, že by mi ÚPJ někdy pomohl.

„Přestaňte,“ ozval se za dveřmi povědomý hlas. Není možná.

„Ustupte, madam,“ vyštěkl policista. „Překážíte tady při policejních záležitostech.“

„Jsem rytíř Řádu. Jmenuji se Andrea Nashová, tady je moje ID.“

Andrea byla má nejlepší kamarádka. Neviděla jsem ji dva měsíce, od doby, kdy má teta srovnala se zemí polovinu Atlanty. Po závěrečné bitvě s Errou kamsi zmizela. O dva týdny později jsem dostala dopis, ve kterém stálo: „Kate, za všechno se omlouvám. Budu muset na nějaký čas odejít, tak po mně prosím nepátrej. O Grendela se neboj, starám se o něj dobře. Jsem Ti vděčná, že jsi moje kamarádka. Pět minut po jeho přečtení už jsem mířila do města, abych se po ní podívala, a Jeho nabručené Veličenstvo mi bylo v patách. Nenašli jsme nic. Ani stopu po Andree nebo mém bojovém pudlovi, který skončil v její péči, poté co se má teta rozhodla udělat mi z bytu kůlničku na dříví. Pak jsem otravovala Jima, mého bývalého parťáka z Cechu žoldáků a hlavu bezpečnosti Smečky, tak dlouho, dokud nenařídil jednomu ze svých týmů, aby kvůli ní pročesal město. Vrátili se s prázdnýma rukama. Andrea Nashová se prostě rozplynula ve vzduchu.

Ale očividně byla stále naživu. Jestli se z tohohle obležení dostanu, dostane pěstí po čumáku.

Hlas policisty nabyl na ostrosti. Rytíři Řádu zrovna nežertovali. „To je moc hezké, slečno Nashová, ale ustupte, nebo vás zatkneme, a pak můžete někomu z Řádu zavolat, ať za vás přijede zaplatit kauci a vyzvednout vás na stanici.“

„Podívejte se nad dveře. Vidíte tu kovovou tlapu přibitou na dřevo?“

„No a?“

„Tento podnik patří mezi vlastnictví Smečky. Jestli ty dveře rozbijete, budete se muset postavit před soud a pak vysvětlovat, proč jste do tohoto objektu vnikli bez povolení, zatkli hosty Smečky a způsobili škody na jejím vlastnictví.“

„To klidně udělat můžeme,“ odtušil policajt.

„Ne, nemůžete. Protože já dosvědčím, že jste neměli žádný rozumný důvod vkročit dovnitř. Pokud mě ovšem neplánujete zabít. V tom případě bych vám doporučila, ať se začnete modlit, protože proženu kulku hlavou každému muži ve vaší jednotce dřív, než stačí jedinkrát vypálit.“

„Neblufuje, pánové,“ přisadila jsem si přes dveře. „Viděla jsem ji střílet. Teď byla skromnost sama.“

„Na čí straně vlastně jste?“ zavrčel policista.

„Na straně těch, kdo pomáhají a chrání,“ odtušila Andrea. „Vaše jednotka zabila v křížové palbě civilistu.“

„Oprávněné zabití,“ řekl muž. „O tom s vámi nehodlám debatovat.“

V Andreině hlase zaznívala ocelová tvrdost. „Jeden muž zemřel. Podle krve na vozovce odhaduji, že někdo uvnitř budovy je zraněný. Ten někdo se tam buď odplazil, nebo tam byl odtažen, a teď tam pravděpodobně krvácí. Tudíž máte na vybranou. Buď sem dostanete záchranáře, nebo můžete nechat dalšího civilistu zemřít, vloupat se do budovy patřící Smečce, napadnout ženu Pána šelem a zastřelit rytíře Řádu. Můžete se rozhodnout pro cokoliv, ale slibuju vám, že pokud to nějakým zázrakem přežijete, za dvacet let, až budete staří a zlomení a začnete se ohlížet nazpět, budete si zatraceně přát, abyste strávili ty dvě vteřiny uvažováním nad tím, co vlastně děláte, protože přesně tohle byla ta chvíle, kdy se to tak strašně pokazilo.“

No páni. „Slyšeli jste ji.“

Za dveřmi se rozhostilo dlouhé ticho. Přemýšleli nad tím.

„Podívejte, už jsem s vámi dřív pracovala,“ oznámila jsem jim. „Zavolejte detektivu Michaelu Grayovi. Zaručí se za mě. Jestli sem dostanete paramediky, otevřu dveře. Žádné další komplikace, žádné škody na majetku, všichni budou šťastní a spokojení a nikdo nebude muset k soudu. A tu sanitku budeme potřebovat docela rychle. Jedna z dívek má na noze škrtidlo, a jestli si nepospíšíme, vykrvácí k smrti.

„Víte co,“ řekl policista. „Otevřete dveře. My vezmeme tu zraněnou ven a pak zavoláme Grayovi.“

Jako bych byla nějaký zelenáč. „Ve chvíli, kdy otevřu dveře, mě převálcujete. Počkám si, dokud sem nedorazí záchranáři.“

„Tak fajn. Zavolám jim, ale zahráváte si s jejím životem. Pokud umře, bude to na vás, a já vás z toho osobně obviním.“

Zavřela jsem kukátko a vrátila se k oběma ženám. Tmavovlasá dívka na mě jen hleděla utrápeným pohledem. „Předáte nás do jejich rukou?“

„Kdybych měla na výběr mezi životem vaší kolegyně a vaší svobodou, tak ano. Ale prozatím počkáme. Má nejlepší kamarádka je teď tam venku a nedovolí jim udělat nějakou hloupost.“ Zadívala jsem se na brunetku. „Když Ghastek omdlel, proč ani jeden z vás nepřevzal kontrolu nad myslí upíra?“

„Snažila jsem se. Nebyla tam.“

„Co tím myslíte, že tam nebyla?“ Upíří vědomí jen tak nemizela.

Tmavovlasá žena zavrtěla hlavou. „Prostě tam nebyla.“

„Má pravdu,“ ozvala se Emily. „Taky jsem se o to snažila, ale jako bych najednou ztratila schopnost navigovat.“ Ležela na podlaze a chvěla se. „Je mi zima.“

Odešla jsem do skladiště, vzala náhradní plášť z věšáku a zrzku zakryla.

Měla promodralé rty. „Umřu?“

„Jestli tomu budu moct zabránit, tak ne.“

3.

Minuty ubíhaly pomalu a studeně. Pět. Šest. Osm.

Dveře se rozezněly hlasitým zaklepáním. „Kate?“ ozvala se Andrea.

„Jo?“

„Mám tady záchranáře. Pusť mě dovnitř.“

Uvolnila jsem závoru a otevřela dveře dokořán. Čtyři paramedici se vehnali do místnosti s Andreou v závěsu. Tak se jmenovala malá, modrooká blondýnka, která teď měla z nějakého záhadného důvodu konečky plavých vlasů obarvené na křiklavě neonově modrou. Oblečená do kabátu, nad ramenem jí vyčnívala hlaveň pušky. Jak ji znám, pod ním ještě schovávala dva SIG-Sauery, bojový nůž a dost nábojů, aby si poradila se Zlatou hordou.

Obvykle měla Andrea příjemný, pohodový výraz, který nutil náhodné neznámé lidi, aby jí vylévali svá srdéčka na potkání. Teď by jim ale stačil jediný pohled na ni, aby raději přešli na druhou stranu ulice. Napětí jí proměnilo tvář ve strohou, nepřátelskou masku. Pohybovala se jako voják na nepřátelském území, jako by v každém okamžiku očekávala, že dostane kulku do zad, připravená ve zlomku vteřiny opětovat palbu.

Za ní čekali u dveří dva policisté v uniformách ÚPJ a snažili se mě počastovat svou nejlepší verzí nesmiřitelných výrazů. Necítila jsem žádnou potřebu chvět se strachy. Kupodivu.

Andrea přistoupila blíž, hlas udržovala tlumený. „Nechám tě dva měsíce samotnou, a ty se mezitím zvládneš dostat do křížku s ÚPJ?“

„To jsem celá já,“ pověděla jsem jí.

Emily zaječela.

„Omluv mě na chvíli.“ Přešla jsem k dívce, kterou paramedici zdvihli na nosítka. Natáhla se ke mně a sevřela mi ruku.

„Budeš v pořádku,“ ujistila jsem ji. „Odvezou tě do nemocnice. Postarají se tam o tebe.“

Emily na to neřekla nic. Jen mi svírala ruku a nepustila ji, dokud ji nenaložili do sanitky. Nosítka s Ghastekem dali do druhého auta a pak vyšla ven i tmavovláska, zabalená do deky, v doprovodu dvou paramediků. Dveře sanitek se zavřely a oba vozy se vydaly pryč s kvílením sirén, hodným irských bánší.

Když jsem se vrátila zpátky do kanceláře, byla prázdná, až na Andreu a kaluž krve na podlaze. „Kam zmizeli poldové?“

Pokrčila rameny. „Vyklidili pole.“

Chvíli jsme se vzájemně pozorovaly. Zachránila mi zadek. To ale neměnilo nic na tom, že na dva měsíce zmizela. A teď bylo něco špatně.

„Co to sakra?“ Andrea mě sjela pohledem. „Jak jsi kruci skončila se třemi navigátory v kanceláři a ÚPJ před dveřmi? Byli připravení vyrazit ti je. Zbláznila ses?“

„Mohla bych říct to samé. Kde jsi byla? To jsi zapomněla, jak funguje telefon?“

Andrea zkřížila ruce na prsou. „Napsala jsem ti dopis!“

„Napsala jsi mi vzkaz, ze kterého se mi zježily vlasy hrůzou!“

Zazvonil telefon. No a co teď? Přikráčela jsem ke stolu a zdvihla sluchátko. „Prosím?“

Na druhé straně se ozval Curranův hlas. „Jsi v pořádku?“

Bylo to naprosto absurdní, ale když jsem ho uslyšela, okamžitě se mi udělalo líp. „Jo.“

„Potřebuješ pomoc?“

Hlas měl naprosto vyrovnaný. Pán šelem byl jen krůček od toho, aby se mi hrdinně vydal na pomoc.

„Ne, jsem v pořádku.“ Z nějakého důvodu se mi vnitřnosti stáhly do tuhého, bolestivého uzlíku. Mohli mě zastřelit a pak už bych se s ním nikdy nepotkala. To byl nový a dost nevítaný pocit. No výborně. Teď ještě ke všemu začnu trpět úzkostí. Možná by pomohlo, kdybych si dala pořádnou facku.

Donutila jsem se znovu promluvit. Můj hlas zněl napjatě. „Kdo to na mě práskl?“

„Máme lidi, kteří monitorují policejní frekvence. Mají Jima upozornit v případě, kdyby naše bezpečnostní složky musely naběhnout ÚPJ na úřad a zachránit tě odtamtud. Zjistil jsem to, když jsem Jima potkal, jak jde po chodbě a pochechtává se pod nosem.“

V duchu jsem si poznamenala, že mám dát Jimovi herdu do ramene, až ho příště uvidím. „Myslel si, že je to děsná legrace, co?“

„Já si to teda nemyslel.“

To se vsadím. „Bylo tu pár lidí v ohrožení života, a já je mohla zachránit. Jedna holka… Ale to je jedno, nejsem zraněná. Na večeři budu doma.“

„Jak si přeješ,“ odtušil.

Srdce mi maličko poskočilo v hrudi. Taky tě miluju.

Napětí v jeho hlase povolilo. „Jsi si naprosto jistá, že nepotřebuješ prince na bílém koni, co by tě přijel zachránit?“

Uzel na žaludku povolil. Tak princ na bílém koni, hm? „Jasně, máš nějakého po ruce?“

„No, myslím, že bych měl nějakého vyhrabat. S tím, jak často tě musím zachraňovat…“

„Kopnu tě do hlavy, až se vrátím domů. Opakovaně.“

„To si můžeš zkusit. Stejně budeš potřebovat trochu tréninku, když teď celé dny jen sedíš v kanceláři na zadku.“

„Víš ty co? Nemluv se mnou.“

„Cokoliv chceš, zlato.“

A teď si ze mě bude ještě utahovat. Zavrčela jsem na telefon.

„Dřív než zavěsíš… poslal jsem Jacksona a Martinu, aby se vydali po Juliině stopě. Měli bychom něco vědět už dnes večer.“

„Díky.“

Zavěsila jsem. Zachraňovat. Mě. Parchant jeden. Nejen že ho nakopnu, ale nakopnu ho tak tvrdě, že to i ucítí.

„Koukám, že je všechno při starém,“ zazubila se Andrea. Její úsměv měl tak trochu ostrý nádech. „Pořád si užíváš líbánky? Jsou to samé růžové obláčky, sladké pusinky a čokoládová srdíčka?“

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Kde je můj pes?“

„V mojí dodávce, ožírá tam čalounění.“

Zadívaly jsme se obě na krev. Jestli Grendela pustíme dovnitř, pokusí se ji olízat.

Odešla jsem do zadního pokoje a vrátila se s kýblem, peroxidem a hadry. Andrea odložila pušku a vyhrnula si rukávy.

Klekly jsme si a začaly ten nepořádek utírat.

„Bože, to je spousta krve,“ zašklebila se Andrea. „Myslíš, že to ta holka přežije?“

„To nevím. Trefili ji několikrát z armádního kulometu. Nohu měla roztrhanou úplně na cucky.“ Vymačkala jsem krev do kbelíku.

„Jak se to stalo?“ zeptala se.

Měla jsem chuť ji popadnout a třást s ní tak dlouho, dokud mi nepoví, kam se na těch pár uplynulých měsíců zašila. Ale aspoň se vrátila a mluvila se mnou. Vytáhnu to z ní, je to jen otázka času.

„Volal Ghastek. Říkal, že mají upíra mimo kontrolu a míří mým směrem. Vyběhla jsem ven a přivázala ho na řetěz. Měla jsem ho obtočený kolem stromu a pak se Ghastek dostal dost blízko, aby ho ovládl. Jeho lidi a jednotka rychlé pomoci ÚPJ se ukázala s bouchačkou. Prohodili mezi sebou pár slov a pak Ghastek omdlel.“

Andrea se zastavila, v rukou svírala hadr nasáklý krví. „Co tím myslíš, že omdlel?“

„Seknul sebou. Šlehlo to s ním. Seznámil se s dlažbou zblízka. Padl do mdlob jako jižanská krasotinka po první puse.“

„To je divné.“

„Vyvrátil oči v sloup a pak padl k zemi, jako by ho někdo omráčil.“ Vylila jsem na prkna podlahy trochu čisté vody. „Pak upírovi začaly rudě zářit oči a ÚPJ na to zareagovalo střelbou. Ghastek s sebou měl tři lidi. Během prvních pár vteřin sejmuli toho muže a násoska šel okamžitě po něm.“

„A pak?“

„Pak jsem nás čtyři dostala dovnitř, zatarasila dveře a zbytek už znáš.“

Andrea si povzdechla. „Není dobré upírat lidem od ÚPJ přístup. To nemají moc rádi.“

„Řekni mi něco, co nevím.“ Třeba to, kam na ty dva měsíce zmizela. Možná vstoupila do kláštera. Nebo do francouzské cizinecké legie.

„Mohla jsi zavolat do Kasina. Poštvali by na ně smečku rozběsněných právníků.“ Andrea vylila peroxid na mokré dřevo.

Napřímila jsem se. „Jednotka rychlé pomoci jsou do jednoho pitomci natěšení, až budou moct stisknout spoušť. Pořád byli v rauši z toho, že se jim podařilo zlikvidovat násosku. Slyšela jsem, jak do něj sázejí kulky, nejmíň dalších pět minut. Byl to masakr. Den by jim vylepšilo jen to, kdyby mohli zabít dalšího upíra. Nebo několik. Kdybych zavolala do Kasina, nezáleželo by na tom, co bych jim řekla. Lid by stejně vyslal dalšího krvesaje. To je jejich standardní reakce na cokoliv. ÚPJ by ho rozstřílela na cucky a Lid by chtěl podniknout protiúder. Vymklo by se to kontrole, a já potřebovala všechny v klidu, abych mohla Emily udržet naživu.“

„Řekl ti Ghastek, proč se jim upír vymknul kontrole?“

Zašklebila jsem se. „Něco o tom, že jim omdlela těhotná navigátorka.“

Andrea nakrčila nos v posměšném gestu, tak typickém pro kožoměnce. „Čichám, čichám hovadinu.“

Měla pravdu. Dva navigátoři, a oba omdleli při ovládání toho samého upíra? Ghastek aby omdlel? To se prostě nestávalo.

Popadla jsem suchý hadr a peroxid utřela. Skvrna už teď nevypadala tak strašně. Krev ale stejně zůstávala na čemkoliv, co poskvrnila, i když jste ji už nemohli vidět. Pokřtila jsem vlastní kancelář cizí krví. No bezva.

Hodila jsem hadr do kýblu a zadívala se na Andreu. „Dneska jsem neměla nejlepší den.“

„To vidím.“

„ÚPJ to tady bude chtít pravděpodobně zavřít, Lid si najde nějaký způsob, jak mě obvinit z likvidace upíra, a bude požadovat náhradu škody, a Curran se dozvěděl, že jsem riskovala život, abych zachránila Pána mrtvých, což znamená, že budu mít u večeře co vysvětlovat, jelikož si milý Pán šelem myslí, že jsem z cukru. Kdyby mě postřelili a Smečka by zjistila, že družka a sladká prdelka Pána šelem došla k újmě, když něco podělal Lid, ranila by je skupinově mrtvice a zaútočili by na Kasino.“

„Aha,“ odtušila Andrea. „Když budu ignorovat, že ses právě označila za ‚sladkou prdelku‘… má ta tvá litanie nějakou pointu?“

„Jo, v tom, že mi dochází trpělivost. Řekni mi, kde jsi byla a kam jsi zmizela. Teď hned.“

Andrea zdvihla hrdě bradu, jako by mě vyzývala, ať ji zkusím praštit. „Nebo?“

Nebo co vlastně? „Nebo dostaneš pěstí přímo do nosu.“

Andrea ztuhla. Na okamžik jsem si myslela, že snad prchne ke dveřím. Místo toho si povzdechla. „Mohla bys mi k tomu aspoň udělat kafe?“

Seděli jsme v kuchyni, u poškrábaného stolu, a já nalévala dvě hodiny starou kávu do hrnků.

Andrea se zadívala do toho svého. „Byla jsem na severní straně díry, když se tvá teta objevila kvůli finální konfrontaci. Pořád jsem byla naštvaná ohledně… jistých věcí, tak mi dělalo trochu problémy rozumně uvažovat. Vybrala jsem si pěkné místečko na hromadě suti na okraji jámy a připravila si pušku. Tehdy se to zdálo jako dobrý nápad. Když se tvá teta tak velkolepě uvedla, pokusila jsem se ji střelit do oka. Jenže se pohnula a já minula. A pak začala chrlit oheň všude kolem. A v té chvíli se mi vymstilo, že jsem neměla čistou hlavu. Na ústup jsem totiž ani nepomyslela. Ugrilovala mě jako flák vepřových žebírek. V době, kdy mě sebrali ze suti, měla jsem popáleniny třetího stupně na víc jak čtyřiceti procentech těla. Ta bolest se nedala snést. Omdlela jsem. A podle všeho jsem se na nemocniční posteli změnila ve své druhé já.“

Do prdele. Lyk-Vé, virus zodpovědný za existenci kožoměnců, kradl kusy hostitelovy DNA a pak je přenášel na své další oběti. Většinou se DNA zvířat přeneslo na člověka, takže výsledkem byl dlak, kožoměnec, člověk, jenž na sebe dokázal vzít zvířecí podobu. Jenže jednou za čas se to povedlo naopak a nějaké nešťastné zvíře skončilo se schopností proměňovat se v člověka. Většinou šlo o ubohá stvoření, zmatená, mentálně omezená a neschopná pochopit pravidla lidské společnosti. Zákony pro ně nic neznamenaly, což je činilo nepředvídatelnými a nebezpečnými. Normální kožoměnci je zabíjeli na potkání.

Každé pravidlo ale má výjimku, a Andrein otec, dlakohyena, byl jednou z nich. Andrea si na otce moc nepamatovala. Jednou mi řekla, že měl mentální úroveň pětiletého dítěte. Ale to mu nezabránilo v kopulaci s Andreinou matkou, která byla hyenodlak. Bouda, jak si nechávali říkat. Díky jeho krvi byla Andrea šelmočlověk a vynakládala neobyčejné úsilí, aby to skryla. Přidala se k Řádu jako člověk, podstoupila bolestivé procedury, aby prošla všemi nutnými testy, vystudovala Akademii a jako rytíř odváděla vynikající práci. Rychlým tempem stoupala po žebříčku hodností Řádu, dokud se jednoho dne nezvrtl jistý případ a ji kvůli tomu nepřeložili do Atlanty.

Hlava atlantské pobočky Řádu, rytíř Ochránce Ted Moynohan, věděl, že s Andreou není něco v pořádku, ale neměl pro to žádný důkaz, takže ji tam alespoň držel na podpůrné pozici. Ted se ke kožoměncům nechoval hezky. Vlastně je ani nepovažoval za lidi. To byl jeden z důvodů, proč jsem od Řádu odešla. Ale i přes to všechno Andrea zůstávala organizaci fanaticky oddaná. Pro ni Řád představoval čest, povinnost a službu lidem pro vyšší dobro. Proměna v nemocniční posteli ji však obrala o její tak pečlivé krytí.

Andrea upřeně zarývala pohled do hrnečku. Měla napjatý, prázdný výraz, čelist zatnutou, jako by tlačila nějaký těžký balvan do kopce a byla odhodlaná vyvalit ho až na vrchol.

„Ta věc s tvou tetou nedopadla dobře. Ted požádal o posily úplně všude. Dvanáct rytířů zemřelo, mezi nimi dva Mistři zbraní, jeden mystik a Mistr řemesla. Sedm dalších bylo vážně zraněno. Řád se rozhodl celou věc projednat. Jelikož se mé krytí stejně prozradilo, myslela jsem si, že půjde o dobrou příležitost, jak Řádu dokázat, že někdo mého druhu by mu mohl být k užitku.“

Teď už to začínalo dávat smysl. Byla to pro ni křížová výprava. Měla jsem to tušit. Mluvili jsme o tom těsně předtím, než jsem z Řádu odešla, a Andrea proti mému rozhodnutí protestovala. Přála si, ať tam zůstanu a bojuju společně s ní, aby se Řád změnil k lepšímu. Zevnitř. Pověděla jsem jí, že i kdybych chtěla, nemůžu. Nebyla jsem rytíř. Můj názor neměl žádnou váhu. Jenže Andrea byla součást systému, veteránka s mnoha oceněními. Viděla to jako svou šanci zanechat stopu.

Andrea si usrkla kafe a pak si odkašlala. „Kruci, Kate, vím, že jsi naštvaná, ale to jsi mi musela do kafe nalít motorový olej?“

„To byl ten nejhorší vtip, jaký jsem od tebe kdy slyšela. Přestaň zdržovat. Co se stalo?“

Vzhlédla a já téměř padla nazad i se židlí. V očích měla prázdnotu a hořkost.

„Měla jsem jednoho z nejlepších advokátů Řádu na Jihu. Myslel si, že máme šanci něco změnit. V Řádu jsou další lidé jako já. Ne tak úplně čistokrevní. Chtěla jsem jim ulehčit život. Doporučil mi, ať se distancuju od kožoměnců, takže jsem ti napsala ten dopis. Chtěla jsem ti taky vrátit Grendela, ale museli jsme odjet narychlo, takže jsem ho nakonec vzala s sebou do Vlčí pasti.“

Vlčí past. Wolf trap ve Virginii. Hlavní celonárodní středisko Řádu. A všichni věděli, že Andrea je šelmočlověk. To muselo být učiněné peklo.

Andrea palcem mnula okraj hrnku, jako by se z něj snažila dostat neviditelnou špínu. Kdyby ještě o něco víc zatlačila, udělala by do něj díru.

„Strávili jsme měsíc soustavnou přípravou, dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Sbírali jsme dokumenty, dali dohromady všechny mé záznamy. Můj advokát mluvil u slyšení tři hodiny a přednesl velmi vášnivou, logickou argumentaci v můj prospěch. Měli jsme tabulky, statistiky, má ocenění za službu Řádu vystavená na odiv. Použili jsme všechno.“

Někde u žaludku se mi usadil ledový balvan, našeptával mi, že vím přesně, jak to skončilo. „A?“

Andrea se nahrbila a otevřela pusu.

Nevyšlo z ní ani slůvko. Zavřela ji.

Vyčkávala jsem.

Pobledla. Seděla na židli strnule, rty stisknuté do úzké čárky. Její oči zazářily slabounkým načervenalým svitem. Zvíře v ní reagovalo na její napětí.

Andrea se donutila povolit zatnuté zuby. Hlas měla naprosto bezvýrazný. Procedila ho sítem své vůle, aby z něj nešlo vycítit ani náznak emocí.

„Udělili mi titul Mistra zbraní a pak mě poslali do předčasného důchodu z důvodu mentální nezpůsobilosti k další službě. Oficiální diagnóza zní posttraumatická stresová porucha. Rozhodnutí je konečné a nelze se proti němu odvolat. Dokonce je ani nemůžu zažalovat za diskriminaci, protože mé poslední rozkazy nezahrnují fakt, že jsem šelmočlověk. Prostě to odmítli uznat, jako by to nepředstavovalo problém.“

Ty svině. Nejenom že s ní naložili jako s kusem hadru, ale vyslali s tím zprávu i všem ostatním. Pokud nejste člověk, je jedno, jak dobří jste. Nestojíme o vás.

„Takže,“ Andrea se zhluboka nadechla, aby ze sebe ta slova vypustila: „Selhala jsem.“

Pro Andreu znamenal Řád víc než práci. Byl to její život. Strávila dětství ve smečce kožoměnců, kteří ji odsuzovali a nenáviděli, protože její otec byl zvíře a matka příliš slabá, aby ji bránila. Než jí bylo deset let, zlomili Andree každou kost v těle. Andrea kožoměnce a všechno, co se jich týkalo, odmítala. Uzavřela svou zvířecí část hluboko uvnitř a rozhodla se zasvětit život tomu, že se stane plnohodnotným člověkem. Že bude konat dobro, bránit slabší. Byla v tom zatraceně dobrá. A teď z ní Řád udělal vyvrhele. To byla strašná zrada.

„Všechno je pryč.“ Andrea se donutila k úsměvu. Její výraz vypadal, že se musí každou vteřinou sesypat. „Má práce. Má identita. Když se policisté podívají na mou ID kartu blíž, uvidí tam napsáno ‚v důchodu‘. Lidé, o nichž jsem si myslela, že jsou mí přátelé, se mnou nechtějí mluvit, jako bych snad byla malomocná. Když jsem se vrátila do Atlanty, zavolala jsem na pobočku a ptala se po Shaneovi. Převzal moje místo ve zbrojnici, když jsem odešla. Několik z těch zbraní mi patří. Chci je zpátky.“

Shane byl typický rytíř. Bez rodiny, která by ho svazovala, ve špičkové fyzické kondici, schopný, vše dělal podle pravidel. Nevycházeli jsme spolu, protože si nedokázal tak úplně zařadit, kam v hierarchii Řádu patřím. Ale on a Andrea si padli do oka. Byli to kolegové. Snad i kamarádi.

„Jak se mu vede?“ zeptala jsem se.

Andreiny oči zaplály rozhořčením. „Nechce se mnou mluvit. Vím, že tam byl, protože když Maxine zvedla telefon… víš, jak její hlas zní najednou tak vzdáleně, pokud v hlavě hovoří ještě s někým dalším? Tak to znělo přesně takhle. Asi se ho ptala, jestli se mnou chce mluvit, a pak si zapsala můj vzkaz. Shane se mi taky neozval.“

„Shane je blbeček. Jednou jsem se vracela z práce a pršelo tak, že skoro nebylo vidět na metr, a on kamsi běžel s ruksakem na zádech. Ptala jsem se ho proč. On na to, že má volno a že se snaží stáhnout svůj čas o dvacet vteřin, aby si na žebříčku fyzické zdatnosti mohl zapsat rovných tři sta bodů. Nemá vlastní mozek. Otevře pusu, a jediné, co z něj vypadne, je zákoník Řádu.“

Ve skutečném boji by mu dvacet vteřin navíc nepomohlo. Zabila bych ho během jedné jediné. Shane postrádal instinkt lovce, který promění dobře trénovaného člověka v zabijáka. Bral každý boj, jako by šlo o utkání v turnaji, kde mu někdo počítá body. A i přes jeho očividný zápal do služby to v Řádu věděli také. Všichni rytíři začínali jako rytíři Ochránci. Řád jim nechal deset let, aby ukázali své kvality, a pokud selhali, na konci té doby se stali Mistrem ochráncem, řadovým rytířem. Shane jasně mířil na vyšší příčky, ale ani po devíti letech služby u Řádu Ted nevykazoval žádné známky toho, že by ho chtěl povýšit.

Andrea zkřížila ruce na prsou. „O Shanea nejde. Nezáleží mi na něm. Jen to je ta poslední příslovečná kapka. Každopádně… po tom, co mě vyslechli, jsme se Grendel a já na pár týdnů zahrabali u mě v bytě, abychom se vylízali z ran, ale nemohla jsem se ukrývat pořád. Mluvit k němé, chlupaté tváři člověku pomůže jen zčásti. A ten pes taky žere věci, které by neměl a nejsou dobré pro jeho zdraví, jako koberce a vybavení koupelny. Vykousal mi díru v kuchyňské podlaze. V naprosto rovném povrchu!“

„To mě nepřekvapuje.“

Schovávala se před světem. Jen ona a nehorázně velký, smradlavý pudl v jejím bytě. Žádní přátelé ani návštěvy, nikdo. Jen tam seděla a utápěla se ve vlastním neštěstí, příliš hrdá na to, aby se někomu svěřila. Udělala bych něco podobného. Až na to, že teď, když jsem se vracela domů, měla jsem někoho, kdo na mě čekal a obrátil by celé město vzhůru nohama, kdybych se opozdila o víc než pár hodin. Jenže Andrea neměla nikoho. Ani Rafaela. Velmi pečlivě se vyhýbala jakékoliv zmínce o něm.

„Mám knihu o výcviku psů,“ oznámila mi Andrea. „V ní se píše, že Grendel potřebuje duševní stimulaci, takže jsem se ho snažila trénovat, ale mám pocit, že je možná retardovaný. Říkala jsem si, že bys třeba ráda viděla svého psa, tak jsme tady. Pravděpodobně mi už touhle dobou stačil v autě spořádat přístrojovou desku.“

Pokud měla štěstí. Jestli ne, tak se ještě zvládl pozvracet na podlahu a pak ji pomočit, aby zkázu dokonal. Opřela jsem se do židle. „Takže co teď?“

Andrea pokrčila rameny. Trhavé, nucené gesto. Hlas měla stále stroze monotónní. „To nevím. Řád mi nabídl penzi. Řekla jsem, že si ji mají strčit do zadku. Nechápej mě teď špatně, zasloužila jsem si ji, ale nechci ji.“

Já bych si od nich taky nic nevzala.

„Mám nějakou peněžní rezervu, takže si práci nemusím shánět okamžitě. Možná že se dám na rybaření. Předpokládám, že si nakonec něco budu muset najít, asi v pořádkových službách. Jen zřejmě ne hned. Prověřují si záznamy uchazečů, a to se mi ještě nechce řešit.“

„Chtěla bys tady pracovat se mnou?“

Andrea na mě zůstala zírat.

„Nemáme žádné klienty a výplata je mizerná.“

Jen na mě pořád upřeně hleděla. Nevěděla jsem, jestli mě vůbec vnímá.

„I kdyby nám podnik jen kvetl, stejně si nebudu moct dovolit zaplatit ti tolik, kolik by sis zasloužila.“ Žádná reakce. „Ale jestli ti nevadí celý den sedět se mnou tady v kanceláři, pít motorové kafe a tlachat hlouposti…“

Andrea si rukama zakryla obličej.

Eh, do háje. Co mám teď dělat? Mám něco říct? Nebo radši mlčet?

Tak jsem raději mluvila, snažila jsem se udržovat lehký tón, jak jsem jen zvládla. „Mám pracovní stůl navíc. A jestli nás ÚPJ přijde zavřít, možná budu potřebovat i nějakého schopného střelce. Já se ze tří metrů netrefím ani do stodoly. Můžeme obrátit naše stoly na bok a házet po nich granáty, až vyrazí dveře…“

Andreina ramena se lehce chvěla.

Plakala. Do prdele se vším. Jen jsem tam seděla a nebyla si jistá, co mám dělat.

Andrea se stále klepala, hrozivě tichá.

Odlepila jsem zadek od židle a vrátila se s kapesníkem. Andrea si ho ode mne vzala a přitiskla si ho k obličeji.

Kdybych ji začala litovat, udělám to jen horší. Chtěla si zachovat hrdost. Ta jediná jí totiž po tom všem zbývala… a já jí v tom musela pomoct. Předstírala jsem, že piju kávu, a koukala jsem upřeně do hrnku. Andrea zatím předstírala, že nepláče, a snažila se utírat si slzy.

Takhle jsme seděly pár minut, neohrabaně a ponuře rozhodnuté předstírat, že se nic neděje. Kdybych na hrnek koukala jen o minutu déle, ze samého napětí by se asi samovznítil.

Andrea se hlasitě vysmrkala. Hlas měla trochu ochraptělý. „Máš vůbec něco, čím bys je mohla zastřelit?“

„Nahoře mám zbrojnici. Smečka mi darovala nějaké pistole a náboje. Jsou v krabicích nalevo.“

Andrea strnula. „V kartonových krabicích?“

„Jo.“

Andrea zasténala.

„Hele, pistole nejsou můj obor. Kdyby mi přinesli meče, tak by to bylo jiné. Proto potřebuju tebe…“

Andrea vstala a objala mě. Kratičce, na mrknutí oka, a pak byla pryč, zmizela nahoru do patra s kapesníkem v ruce.

Tahle věc s „nejlepší přítelkyní“ mě vážně nakopávala do zadku.

Nahoře něco zařinčelo.

Tak fajn. Pokračujeme v krasojízdě. Shrábla jsem Andreiny klíčky ze stolu a odešla vypustit Grendela z dodávky, než ji naprosto zdemoluje.

4.

O půl hodiny později jsem seděla za stolem a přemýšlela nad přiměřenou částkou, kterou naúčtuju Ghastekovi. Upír byl sice mrtvý nadvakrát, ale to nic neměnilo na faktu, že jsem ho chytila. Obrovská, chlupatá příšernost, kterou jsem pojmenovala Grendel, se mi rozvalovala u nohou. Když jsem ho našla, měl srst zknocenou do odporně smradlavých dredů a v psím kadeřnictví mu ji nakonec museli všechnu ostříhat strojkem. Teď mu srst částečně odrostla, takže připomínala kabát z karakulské vlny, který jsem kdysi viděla na jakémsi zákazníkovi Cechu, patřícím k vyšší třídě. Krátká, černá, lesklá a kudrnatá. Dokonce už ani tak nesmrděl.

Grendel zdvihl hlavu a olízl mi ruku. Otevřela jsem horní zásuvku, vytáhla z ní ovesnou sušenku a nabídla mu ji. Vzal mi ji převelice opatrně z ruky a pak ji schlamstl. Bez žvýkání. Hladově, jako by ho posledních tisíc let nikdo nenakrmil.

U druhého stolu seděla Andrea a probírala se obrovskou kartonovou krabicí, kterou sem shora dotáhla.

„V jednom z pokojů je lupí klec,“ oznámila mi.

Byla to ta největší klec svého druhu, jakou jsem kdy viděla. Dva a půl metru krát dva a půl metru a dva metry vysoká. Museli mi ji do kanceláře donést po částech a složit ji až vevnitř. Jednotlivé tyče mříží byly silné jako moje zápěstí. Všechny domy Smečky měly vlastní lupí klec. Kožoměnci věděli lépe než kdo jiný, jak rychle dokážou ztratit kontrolu. Ale protože jsem byla technicky vzato člověk, Jim se snažil pro ni najít jiné, diplomatičtěji znějící jméno. Myslel si, že lupí klec by mohla odradit zákazníky.

„Abys věděla, tak to není lupí klec,“ informovala jsem ji. „Je to zadržovací cela. Nebo zajišťovací pokoj. Nebo bezpečný pokoj… Nejsem si jistá, jestli si už Jim ujasnil, s jakým pojmenováním se dokáže smířit.“

„Aha. Takže je to lupí klec,“ odkašlala si Andrea. „Dotkla jsem se jí prstem a bolelo to. To je pro případ partnerské krize?“

„To ti Řád vrátil smysl pro humor v rámci odchodného?“

„Chcípni. Chcípni, ty jedna.“ Andrea zaváhala. „Kate… jsi šťastná? Tím myslím… s Curranem?“

„Když zvládnu nepřekážet sama sobě.“

Věnovala mi letmý pohled. „A jinak?“

„Jinak jsem v neustálém stavu tiché paniky. Mám strach, že to skončí. Že ho ztratím. Že ztratím Julii… a všechny ostatní.“

„To už se mi stalo,“ odtušila Andrea. „Že jsem ztratila všechny, na nichž mi záleží. Je to hnus.“

Bez legrace.

Andrea zdvihla dvěma prsty černou pistoli. Držela ji, jako by byla pokrytá slizem. „Tohle je Witness 45. Má tady na rukojeti výrobní chybu, vidíš? Když z ní vypálíš, jen si uděláš na ruce puchýř.“

Zvedla další pistoli. „Tohle je Raven 25. Vyráběli je zezačátku devadesátých let minulého století. Ani jsem netušila, že jsou nějaké vůbec ještě v oběhu. Je to levná, nekvalitní pistole. Říkalo se jim Speciály sobotní noci. Nevystřelíš z ní ani dvacet nábojů za sebou, aniž by se ti zasekla, a podle stavu téhle bych se ji raději ani nepokoušela nabíjet. Ještě by ti mohla vybuchnout v ruce. A tohle? Výrobce je Hi-Point, jinak známý jako Beemiller.“

„To mi má něco říkat?“

Zpražila mě pohledem. „To je snad ta nejhorší pistole, jaká může být. Normální střelná zbraň tohohle typu stojí od pěti set dolarů nahoru. Tahle může stát tak sto babek. Závěr má vyrobený ze slitiny hliníku a zinku.“

Jen jsem se na ni dívala.

„Podívej, dokážu ji ohnout v ruce.“

Už jsem ji taky viděla ohýbat rukama ocelové pruty, ale teď asi nebyla nejlepší příležitost to zmiňovat.

Andrea odložila Hi-Point na stůl. „Kde že jsi je vlastně sehnala?“

„Byly to nadbytečné pistole Smečky. Co jsem vyrozuměla, tak jsou zabavené.“

„Během nějakých násilných potyček?“

„Ano.“

Andrea se zhroutila do židle. Vypadala zplihlá, i její vlasy s modrými konečky vyzařovaly porážku. „Kate, pokud někdo použil pistoli proti kožoměncům a ti kožoměnci ji teď mají, tak to asi nebyla moc dobrá zbraň, že?“

„Ne, že bych se s tebou chtěla hádat, ale neměla jsem na výběr. Už tady byly, když jsem se sem nastěhovala.“

Andrea vytáhla další, nebezpečně vyhlížející zbraň z krabice. Oči se jí rozšířily. Na okamžik se na ni dívala a pak jí poklepala o roh stolu. Pistole odpověděla suchým, dutým zvukem.

Zadívala se na mě s výrazem naprostého zoufalství. „Tahle je plastová.“

Rozhodila jsem rukama.

Andrea hodila hrací pistolku Grendelovi. „Na, tu máš na žvýkání.“

Pudl ji očichal.

Někdo opatrně zaklepal na dveře.

Grendel vyskočil na nohy a zavrčel.

Asi přišlo ÚPJ a hodlají mi to tady zavřít. Kůzlátka, kůzlátka, otevřete vrátka, máme pro vás obsílku k soudu a připravenou houfnici… „Vstupte!“

Dveře se rozletěly a dovnitř vkročila žena se zrzavými vlasy. V ruce nesla obálku z konopného papíru. Vysoká, štíhlá, s dlouhýma rukama a nohama. Pohybovala se jako šermíř, lehkonoze, ale jistě. Až jste měli pocit, že kdyby do ní měl uhodit blesk, plavně se mu vyhne a stačí ho probodnout, než udeří do země. Měla na sobě khaki kalhoty, rolák, lehkou koženou vestu a levou ruku jí chránila kožená rukavice. Celý oděv doplňovaly vysoké boty a na šermířském opasku se jí houpal rapír. Už jsme se potkaly. Jmenovala se Rene a posledně jsme se viděly, když šéfovala bezpečnostním složkám Půlnočních her, ilegálního turnaje gladiátorů, jehož se účastnila stvoření, která byste v noci raději nechtěli potkat.

V závěsu za ní vešli jako doprovod dva muži. Oba na sobě měli taktické vesty a s sebou dost zbraní na to, aby se postavili menší armádě a vyhráli. Muž napravo byl mladý, plavovlasý a chodil s neuspěchanou pružností, která napovídala, že jde o zkušeného vyznavače bojových umění. Ten nalevo byl štíhlejší, starší, tmavší, na krku měl malou jizvu a kolem sebe šířil jasně vojenskou auru. Jizva měla rozeklané okraje. Něco se mu pokoušelo rozdrásat krk, ale přežil to, aby mohl dál bojovat.

Rene si mě měřila tmavošedýma očima.

„Omlouvám se, Mylady,“ odtušila jsem. „Athos, Porthos a Aramis zrovna odjeli.“

„Říkali něco o tom, že musí jet do Anglie s d’Artagnanem, aby získali zpátky nějaké diamanty,“ dodala Andrea.

„Myslíte si, že jste ohromně vtipné, hm?“ zareagovala Rene.

„Máme své chvilky,“ poznamenala jsem. „Lehni, Grendele.“

Pes ukázal Rene přehlídku svých zubů. Jen tak pro případ, že by se pokoušela o něco podezřelého, pak si lehl a dál se snažil sežvýkat plastovou pistoli.

Rene se na něj zadívala. „Co to proboha je?“

„To je náš zmutovaný bojový pudl,“ pověděla jsem jí.

„To má v tlamě pistoli?“

„Není opravdová,“ řekla Andrea.

Rene si povzdechla. „Samozřejmě že ne. To by od vás bylo dost nezodpovědné, že?“

Starší muž se k Rene naklonil: „Tohle byl možná špatný nápad.“

Ta jen mávla rukou.

Blondýn sjel pohledem Andrein psací stul. „To je Hi-Point?“

Andrea zrudla jako rak.

Naklonila jsem se dopředu. „Co můžeme udělat pro Půlnoční hry?“

„Rudá garda pro ně už dále nepracuje.“ Rene opatrně složila své dlouhé kosti do židle určené pro zákazníky. Dva chlápci za ní zůstali stát. „Po nedávných událostech jsme museli odpovídat na spoustu nepříjemných otázek, takže jsme se rozhodli odpojit.“

Přeloženo: zkazila jsi nám legraci a připravila nás o práci. „Myslela jsem, že jste na volné noze.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, patřím k Rudé gardě. Posledních dvanáct let.“

Taková doba v Rudé gardě nebylo nic, nad čím by se dal ohrnovat nos. „V tom případě, co můžeme udělat pro Rudou gardu?“

„Rádi bychom si vás najali.“

Co prosím? „Za jakým účelem?“

Rene si opřela dlaně o koleno. „Kdesi jsme založili jednu věc a potřebujeme ji zpátky.“

„Víte, kde teď je?“

Zašklebila se na mě. „Kdybychom věděli, kde teď je, nepotřebovali bychom vaše služby, ne?“

„Takže jste ji nezaložili, ale byla vám ukradena.“

„Ano.“

Jasně. „Cokoliv řeknete v téhle kanceláři, je důvěrné, ale ne výlučně, což znamená, že to zůstane mezi námi, dokud nedostaneme soudní příkaz. Ušetřilo by nám všem spoustu času, kdybyste prostě přešli k věci, takže bychom se mohli rozhodnout, jestli tu zakázku vezmeme, nebo ne.“

Rene otevřela obálku a pak vytřepala její obsah do dlaně. Do ruky jí vklouzla fotografie. Položila ji na stůl.

Z ní na mě koukal muž, vypadal tak na padesát. Hnědé kudrnaté vlasy se začínajícími šedinami, docela příjemná tvář, ani přitažlivá, ani ošklivá. Hluboké vrásky kolem úst. Smutné oči. Vypadal, jako by se ho život pokusil rozbít na kusy a on se zvládl dát zase jakž takž dohromady, ale nějaká jeho část mu bude vždycky chybět.

„Adam Kamen,“ oznámila nám Rene. „Je mu třicet osm. Neskutečně nadaný inženýr, génius přes teorie aplikované magie. Najali si nás, abychom ho hlídali, zatímco bude pracovat na jednom velmi cenném projektu. Financovali ho tři rozdílní investoři.“

„Jak moc?“ zeptala jsem se.

„Dost na to, aby si mohl dovolit elitní jednotku stráží.“

To bylo zatraceně hodně peněz. Služby elity Rudé gardy nebyly zrovna laciné.

„Umístili jsme Adama do bezpečného domu uprostřed ničeho. Pozemek kryly dvě ochranné clony. Vnitřní obvodová kouzla chránila dům a dílnu, druhý kruh pokrýval území čtvrt hektaru s domem v úplném středu. Budovu hlídalo celkem dvanáct lidí, jednotka čtyř mužů se střídala po osmihodinových směnách. Vybrala jsem pečlivě každého z nich. Všichni prošli osobní prověrkou a měli záznamy dlouhé, bezchybné služby.“

Rene se opřela do židle. „Včera v noci Adam zmizel i s prototypem. Zjistili jsme to dnes ráno při výměně směn. To jsme objevili i zohavené tělo jednoho ze strážných.“

Tak fajn. „Jak zohavené?“

Rysy kolem Reneiných úst ztvrdly. „To budete muset vidět na vlastní oči. Chtěla bych, abyste našli Adama a získali přístroj zpátky.“

To mi došlo.

„Který z těch dvou úkolů má větší prioritu?“

„Mí zaměstnavatelé by rádi získali zpátky obojí. Oficiální rozkazy zní, že prioritu má přístroj. Osobně bych byla radši, kdybyste zachránili Adama.“

Jednou osobní stráž, vždycky osobní stráž. Rene najali, aby Kamena hlídala, a ona brala svůj úkol velmi osobně.

Propletla si dlouhé prsty a opřela si je o koleno. „Momentálně o tomto problému ví kromě zúčastněných stráží a lidí v tomto pokoji přesně čtyři lidé. Tři z nich jsou Adamovi investoři a čtvrtý je můj přímý nadřízený. Je životně důležité, ať se žádná informace nedostane ven. Škody na pověsti Rudé gardy by byly nenapravitelné.“

No prima. Budeme po něm muset pátrat, aniž bychom kolem toho nadělali moc humbuku. Mé vyšetřovací techniky obvykle spočívaly v tom, že jsem si vytvořila seznam možných podezřelých a dělala kolem toho co největší binec, dokud pachatel neztratil trpělivost a nepokusil se mě umlčet.

Rene na mě upřela pohled. „Diskrétní přístup je v tomto případě velmi důležitý.“

„Dokážeme se chovat diskrétně,“ ujistila jsem ji.

„Je to naše druhé jméno,“ podpořila mě Andrea.

Z nějakého zvláštního důvodu Rene nevypadala moc přesvědčeně.

Vytáhla jsem zápisník a pero. „Co je to za druh přístroje?“

Rene zavrtěla hlavou. „Nejsme oprávněni vám tu informaci sdělit. Pokud vím, tak ještě nebyl nikdy úspěšně použit.“

Tak fajn. „Budu potřebovat plné jméno vynálezce, jeho adresu a informace o rodině a lidech, kteří s ním byli v kontaktu.“

„Jmenuje se Adam Kamen. Víme, že je mu třicet osm a je to vdovec. Jeho žena měla cukrovku a musela podstupovat dialýzu kvůli selhání ledvin. Nemoc ji nakonec zabila. Adama její smrt hluboce zasáhla. Jeho práce je s onou událostí propojená, ale nemůžu vám prozradit jak. Mluvil bez přízvuku, nezdál se být zbožný a neměl nejspíš ani žádné radikální politické názory.“

„Jak dlouho jste ho hlídali?“ Andrea si zapsala poznámku do vlastního bloku.

„Devadesát šest dní. Po dobu ochranné vazby neměl žádné návštěvníky. Nic dalšího o něm nevíme. Žádná adresa, známí příbuzní, chybí jakékoliv informace o přátelích nebo lidech, kteří by byli proti němu.“ Rene zdvihla další papír. „Tohle je poslední snímek přístroje.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie zabíjí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.